Жак Казот
Влюбеният дявол

Превод от френски: Георги Цанков, 1986

chitanka.info

На двадесет и пет години бях капитан в гвардията на Неаполския крал: живеехме си много дружно, по младежки, с други думи — жени, комар, докато изпразним кесиите; а когато не оставаха никакви средства, философствахме в казармите.

Една вечер, след като бяхме изчерпали всичките си мъдрувания на бутилка кипърско вино и няколко сухи кестена, разговорът се насочи към кабалата и кабалистите[1]. Някой твърдеше, че това наистина е наука, чиито изводи са достоверни, четирима от най-младите му противоречаха, че тя е куп безсмислици, извор на всякакви дивотии, способни да измамят лековерните и да забавляват дечурлигата.

Най-възрастният сред нас, по произход фламандец, разсеяно пушеше лула и не проронваше дума. Сред тази нестройна гълчава, която ни зашеметяваше и ми пречеше да взема участие в прекалено разнопосочния, за да ми бъде интересен, разговор, неговата студенина и разсеяност определено ми правеха впечатление.

Намирахме се в стаята на пушача; нощта напредваше, гостите се разотидоха и аз останах насаме с по-възрастния си другар.

Той продължи флегматично да пуши, аз подпирах с лакти масата и мълчах. Най-после домакинът разчупи тишината.

— Млади момко — каза ми той, — току-що чухте голяма шумотевица; защо се отдръпнахте от суматохата?

— Защото предпочитам да си мълча — отговорих му, — вместо да потвърждавам или отричам неща, които не познавам: дори не знам какво означава думата „кабала“.

— Тя има различни значения — каза той, — но не за тях е думата, а за самия феномен. Вярвате ли, че е възможно да съществува наука, която учи как да се трансформират металите и как да бъдат подчинени духовете?

— За духовете не знам нищо, дори за своя собствен, освен че съм убеден в съществуването му. А що се отнася до металите, познавам стойността на един карлин[2] в играта на комар, в гостилницата и на други места, но не мога нито да твърдя, нито пък да отричам каквото и да било за чистата същност на едни или други метали, за промените и взаимовлиянията, към които са чувствителни.

— Млади ми приятелю, много ми се харесва вашето незнание; то струва по-скъпо от теориите на останалите — вие поне не сте склонен да се заблуждавате и макар да не сте обучен, таите предразположение към тайната наука. Вашата естественост, прямотата на характера ви, независимостта на духа ви ми допадат; аз знам нещо повече от людското множество — закълнете се в честта си, че ще запазите пълна тайна, обещайте да бъдете предпазлив, и ще станете мой ученик.

— Скъпи ми Соберано, много ми е приятно вашето предложение. Най-силната ми страст е любопитството. Ще ви призная, че инстинктивно изпитвам много слаба привързаност към обикновеното човешко познание — то винаги ми се е струвало крайно ограничено, догаждах се за съществуването на тази висша сфера, в която благоволявате да ми помогнете да проникна, но кажете, кой е първият ключ за споменатата от вас наука? Ако вярваме на казаното в спора между другарите ни, самите духове направляват обучението ни; възможно ли е тогава човек да се свърже с тях?

— Правилно говорите, Алваро, сами нищо не бихме могли да научим. Що се отнася до възможността да се свържем с тях, то аз ще ви дам сигурно доказателство.

След като изрече тези думи, той допуши лулата си; удари я три пъти в масата, за да изпадне пепелта, останала на дъното, после я сложи върху дървения плот, съвсем близо до мене. Чух гръмкия му глас: „Калдерон — рече той, — ела, вземи лулата ми, натъпчи я и ми я донеси.“

Още преди да доизрече заповедта си, аз видях как лулата изчезна и преди да си обясня как постигна това или да се запитам кой е този подчинен на повеленията му Калдерон, ето че запалената лула се бе върнала и моят събеседник бе подновил заниманието си.

Известно време той продължи да пуши не толкова, за да се наслади от благината на тютюна, колкото от удоволствие, че предизвика в мене такова учудване; после стана от мястото си и каза:

— Утре през деня застъпвам караул, трябва да си почина. Идете и вие да си легнете, бъдете разумен и ние пак ще се срещнем.

Оттеглих се, изгарящ от любопитство и гладен за нови знания, като си обещавах скоро да се заситя с помощта на Соберано. Видях го на следващия ден, след това дни наред се срещахме, вече не познавах други страсти, бях се превърнал в негова сянка.

Отрупвах го с хиляди въпроси; едни той отклоняваше, а на други отговаряше загадъчно, с пророчески глас. Най-сетне го насилих да каже в какво вярват подобните на него.

— В естествената религия[3] — гласеше неговият отговор. Посвети ме в някои подробности; съжденията му повече подхождаха на наклонностите, отколкото на принципите ми, но аз твърдо исках да достигна целта си и затова не трябваше да му се противопоставям.

— Вие сте повелител на духовете — казах му. — Искам като вас и аз да общувам с тях, искам, искам!

— Много сте припрян, приятелю, още не сте преминали изпитателния срок, не сте изпълнили нито едно от условията, които ни позволяват без боязън да пристъпим към тази висша степен…

— О, още дълго ли ще трябва да чакам?…

— Може би две години…

— Отказвам се тогава от намерението си — извиках. — Та аз междувременно ще умра от нетърпение. Жесток сте, Соберано. Невъзможно ви е да си представите силата на желанието, което разбудихте в мене: то ме изгаря…

— Млади момко, смятах ви за по-предпазлив; принуждавате ме да треперя и за вас, и за себе си. Как ще се изложите на такава опасност — да предизвикате духовете, без никаква подготовка?…

— О, какво би могло да ми се случи?

— Не казвам, че непременно трябва да ви се случи нещо лошо; но ако те действително имат власт над нас, то е заради нашата слабост, нашата немощ — а всъщност сме родени, за да бъдем техни господари…

— О, аз ще бъда техен господар…

— Да, вярно е, че имате горещо сърце, но ако изгубите ума и дума, ако успеят да ви ужасят в някаква степен?

— Щом работата е такава, да ме плашат, нека само се опитат…

— Ами ако видите пред себе си самия дявол?

— Ще откъсна ушите на голямото пъклено чудовище…

— Браво! Щом сте толкова сигурен в себе си, можете да рискувате, аз ви обещавам поддръжката си. В петък ви каня на обяд, ще дойдат и двамина от нашите, ще доведем приключението докрай.

Беше едва вторник; никога с такова нетърпение не съм очаквал дори любовна среща. Най-после желаният ден настъпи; у другаря си заварих двама мъже с не особено предразполагащи лица. Обядвахме. Разговорът се въртеше все около незначителни теми.

След обяда предложиха да се разходим пеша към развалините на Портичи. Потеглихме и пристигнахме. Останките от някога величествени, а сега рухнали, разпилени, изпотрошени, обрасли с къпини здания навяваха необичайни за въображението ми представи. „Ето — мислех си — как времето властва над делата на човешката гордост и умение.“ Промъквахме се сред развалините и накрая почти слепешком се добрахме до някакво мрачно място, където не проникваше никаква светлина отвън.

Другарят ми ме водеше за ръка; щом той спреше, спирах и аз. Тогава някой от спътниците ни драсна огниво и запали свещ. На слабата светлина видях, че се намираме в помещение с добре запазил се свод, широко около двадесет и пет крачки и още толкова дълго, с четири изхода. С тръстиковия бастун, който му служеше за опора при ходенето, другарят ми очерта кръг върху тънкия пясъчен слой по пода на помещението и след като изписа някакви знаци, се измъкна от кръга.

— Храбрецо — каза ми той, — влезте в този пентакъл[4] и не излизайте, докато не съзрете добри знамения…

— Обяснете ми по-точно при какви знамения трябва да изляза.

— Когато почувствате, че всичко ви се подчинява. Но ако преди това страхът ви принуди да направите грешна стъпка, ще се изложите на най-сериозни опасности.

Тогава той ми довери кратка, настойчива, заклинателна формула, съставена от няколко думи, която аз никога няма да забравя.

— Произнесете с твърдост — каза ми той — това заклинание и след това повторете ясно три пъти името Велзевул; и най-важното — не забравяйте какво обещахте да направите с него.

Припомних си хвалбите, че ще му издърпам ушите. „Ще удържа на дадената дума“, рекох си, не ми се искаше да се посрамя.

— Искрено ви желая успех — рече той. — Щом свършите, предупредете ни. Намирате се точно срещу вратата, през която трябва да излезете, за да се присъедините към нас.

И те се оттеглиха.

Не знам самохвалко да се е озовавал в по-трудно положение. Едва се сдържах да не ги повикам, но пък бих изгорял от срам, а и това би означавало да се откажа от всичките си надежди. Заковах се на мястото си и си разреших минутка за размисъл: „Опитват се да ме изплашат — рекох си, — искат да проверят дали съм малодушен. Мъжете, които ме подлагат на изпитание, са на две крачки оттук и щом изрека заклинанието, трябва да очаквам от тях някакви номера, с които да ме стреснат. Но нека се стегнем и да обърнем шегата срещу шегобийците.“

Краткият ми размисъл бе смущаван от гласовете на населилите околностите и дори вътрешността на подземието бухали и кукумявки.

Разсъжденията ме поуспокоиха, аз застанах твърдо на нозете си и с ясен, категоричен глас произнесох заклинанието; след което три пъти, все по-високо, с кратки промеждутъци, призовах Велзевул.

Жилите ми се наляха с трепет, а косите по главата ми настръхнаха.

Щом замлъкнах, точно срещу мене, под самия свод, се разтвориха двете крила на някакъв прозорец, от отвора плисна могъщ поток светлина, по-ярка от дневната, и ето — на прозореца изникна камилска глава, ужасна както с големината, така и с формата си: най-вече ушите й бяха огромни. Чудовищният призрак раззина паст и със съответстващ на външността си глас изрече: „Che voui?“[5] И всички сводове, всички подземия наоколо като ехо подеха кошмарното „Che voui?“.

Не бих могъл да опиша положението си, не бих могъл да определя кой поддържаше мъжеството ми, кой ми попречи да се строполя в несвяст при вида на тази картина и при още по-ужасяващия шум, който отекваше в ушите ми.

Почувствах, че, трябва да сбера сили, но те сякаш се давеха в студена пот; направих върховно усилие. Без съмнение душите ни са необозримо дълбоки и притежават някаква изумителна пружина: цяло войнство от чувства, мисли, представи нападна сърцето ми, оттам връхлетя в разсъдъка ми и всичките те, едновременно, ме смазваха с присъствието си.

Настъпи прелом, обуздах страха си. Смело погледнах призрака право в очите.

— Как дръзна да ми се покажеш в този отвратителен вид?

Призракът се поколеба за миг.

— Ти ме повика — отвърна той малко по-приглушено.

— Нима — казах му — робът смее да плаши господаря си? Ако си дошъл да получиш моите заповеди, приеми подходяща форма и говори покорно.

— Господарю — каза призракът, — под каква форма да се явя, за да ви бъда приятен?

Първото нещо, което ми хрумна, беше да го превърна в куче.

— Бъди шпаньол — изрекох.

Щом заповядах, ужасяващата камила източи дългата си шестнадесет крачки шия, приведе глава към центъра на подземието и изплю малък бял шпаньол с блестящи, копринени косми и клепнали до земята уши.

Прозорецът се затвори, видението изчезна и под достатъчно осветения свод останах сам с кучето.

То все обикаляше около кръга, въртеше опашка и подскачаше.

— Господарю — каза ми, — желая да оближа петите ви, но страшният кръг, който ви заобикаля, ме отблъсква.

Моята увереност се бе превърнала в дързост, излязох от кръга, протегнах крак, кучето го облиза, аз посегнах да му издърпам ушите, то легна по гръб, сякаш ме молеше за милост, и тогава видях, че е женско.

— Стани — казах й, — прощавам ти; нали виждаш, че съм с приятели, господата чакат наблизо, а разходката сигурно ги е уморила. Искам да ги нагостя, необходими са плодове, закуски, сладолед и гръцки вина, разбира се. Искам да осветиш и украсиш залата, без разкош, но да бъде чисто. Към края на угощението се яви с арфа в ръце, преобрази се в ненадмината виртуозка; щом ми потрябваш, ще те повикам. И внимавай да изиграеш добре ролята си, вложи повече чувство в песента, а в държането си — приличие и сдържаност…

— Ще се подчиня, господарю, но кажи, при какво условие?

— Има само едно условие, робе — да се подчиняваш. Подчинявай се, без да си позволяваш уговорки, защото иначе…

— Вие съвсем не ме познавате, господарю, в противен случай не бихте се отнасяли толкова сурово с мене; единственото ми условие без съмнение е да ви обезоръжа напълно и да ви се харесам.

Кучката още не бе млъкнала, когато аз се обърнах и видях, че заповедите ми са изпълнени по-чевръсто, отколкото се извършва смяната на декорите в операта. Допреди малко черни, влажни, обрасли с мъх, сега стените и сводовете на пещерата грееха в меки багри и бяха приели приятни за окото очертания: намирах се сред салон от ясписов мрамор. Сводът се поддържаше от колони, а осем кристални свещника, всеки с по три свещи, разпръскваха ярка, равномерна светлина.

Само след още миг масата и бюфетът бяха подредени, отрупани с всичко необходимо за нашия пир: имаше плодове и сладости от най-редки видове, възможно най-вкусните и най-привлекателните. Порцелановият сервиз беше японски. Малката кучка правеше безчет обиколки из залата, безброй пъти подскачаше около мене, като че ли се опитваше да ускори приготовленията и да разбере дали съм доволен.

— Отлично, Биондета — й казах аз. — Облечете си ливрея и идете да предупредите господата, те не са далече, че ги чакам и че трапезата е готова.

Не успях дори да отместя поглед, и ето че се появи паж в ливрея, изящно облечен, с горяща факла в ръка; след малко той се върна и водеше след себе си моя другар — фламандеца, и неговите приятели.

Появата и любезните покани на пажа ги бяха подготвили да видят нещо изключително, но все пак не очакваха чак такова преображение на мястото, дето ме бяха оставили. Ако съзнанието ми не бе заето с други грижи, бих се позабавлявал повече с тяхното учудване — то сякаш избухна във виковете им, изписа се по променените им лица, в поведението им.

— Господа — казах, — днес заради мене вие бихте дълъг път, а ни чака и още толкова, за да се върнем в Неапол. Затова си помислих, че това скромно угощение няма да ви обиди и вие ще извините скромния избор и недостатъчното изобилие с импровизираността на трапезата.

Моята непринуденост ги смути повече, отколкото промяната на декора и видът на изисканата гощавка, която им предстоеше да опитат. Веднага забелязах това и реших да доведа докрай приключението, което вътрешно ме тревожеше, като все пак извлека от него всичката възможна изгода, затова дори пресилих свойствената за характера си веселост.

Поканих ги да се настанят около масата, а пажът наместваше столовете с чудотворна бързина. Седнахме, аз напълних чашите, предложих им плодове; устата ми сякаш сама се отваряше, за да говори и да се храни, докато останалите си стояха, зяпнали от почуда. Все пак ги накарах да опитат от плодовете, убеди ги моята увереност; вдигнах тост за най-красивата неаполска куртизанка, отпихме. Разправях за една нова опера, за пристигналата наскоро от Рим импровизаторка, чийто талант направил впечатление в двора, пак говорих за чудесните таланти, за музиката, за скулптурата, като при случай не пропусках да им изтъкна красотата на някои от мраморните плочи, които орнаментираха салона. Щом бутилката се изпразваше, веднага я заменяше още по-хубава, пажът беше навсякъде и прислужването нито за миг не замираше. Поглеждах го тайно: представете си амурче в одеянията на паж; от своя страна другарите ми по приключение също го наблюдаваха и в погледите им се четеше учудване, доволство и тревога едновременно. Скоро еднообразието започна да ми дотяга; види се, време беше да го наруша.

— Биондето — казах на пажа, — сеньора Фиорентина обеща да ми отдели няколко минути, проверете дали е пристигнала.

Биондето излезе от помещението.

Гостите ми дори не успяха да се удивят от странната заповед и ето че една от вратите към салона се отвори, Фиорентина влезе със своята арфа: беше облечена със скромна, но изящна роба, носеше пътна шапка и прозрачен воал забулваше лицето й.

— Сеньор дон Алваро — каза тя, — не бях предупредена, че имате гости, и затова се явявам тук така облечена. Моля господата да извинят пътничката.

Тя седна, а ние в надпревара започнахме да й предлагаме остатъците от скромната гощавка, но тя само от любезност едва се докосна до тях.

— Нима е истина, госпожо казах й, — че вие само минавате през Неапол? Не бихме ли могли да ви задържим тук?

— Едно отколешно задължение ме обвързва, сеньоре; по време на миналия карнавал във Венеция към мен проявиха изключителна любезност, принудиха ме да обещая пак да се върна там, получих дори предплата, в противен случай не бих се отказала от примамливите предложения на тукашния двор, както и от надеждата да заслужа одобрението на неаполитанските благородници, които с тънкия си усет надминават всички останали в Италия.

В отговор на възхвалата двамата неаполитанци се поклониха и потресени от истинността на сцената, разтъркваха очи, за да се събудят. Подканих виртуозката да ни покаже таланта си. Тя се чувстваше неразположена, изморена, справедливо се боеше да не ни разочарова. Най-после се съгласи да изпълни речитатив и петатична ариета от финала на трето действие из операта, в която трябваше да вземе участие…

Тя пое арфата, докосна струните с издължената си, пухкава розово-бяла ръчичка, чиито леко закръглени пръсти завършваха с необичайно изящни нокти; всички ние бяхме изненадани, имахме чувството, че присъстваме на възхитителен концерт.

Дамата запя. Невъзможно е да си представи човек по-красив глас, повече душа, повече изразителност, при това съчетани с такава неповторима лекота. Бях трогнат до дъното на сърцето си и почти забравих, че създател на обзелото ме очарование бях самият аз.

Певицата отправяше към мене нежните послания на разказа и песента си. През воала проникваше огънят на погледа й, пронизваше ме и ме изпълваше с непостижима сладост; но аз познавах тези очи. Когато се вгледах в чертите, доколкото воалът ми позволяваше да ги видя, открих във Фиорентина дяволитостта на Биондето, но изяществото и привлекателността на фигурата се забелязваха много по-ясно под женските одежди, отколкото под ливреята на пажа.

Когато певицата свърши, ние я обсипахме със справедливи възхвали. Аз я помолих да ни изпълни някоя бравурна ария, за да ни даде възможност да се възхитим от многообразието на талантите й.

— Не — отвърна тя, — бих се справила зле при сегашното състояние на духа ми, а вие впрочем сигурно сте забелязали какво усилие ми струваше да ви се подчиня. Лошите последици от пътуването се усещат в гласа ми — дрезгав е; предупредих ви, че тази нощ заминавам. Тук бях доведена с наета карета, тя ме чака, моля да приемете извиненията ми и да ми позволите да се оттегля.

Като каза това, тя стана и поиска да отнесе арфата си. Поех я от ръцете й, след което я съпроводих до вратата, през която бе влязла, после се върнах при компанията.

Надявах се, че съм ги развеселил, но в погледите им четях обратното; опитах се да прибягна към помощта на кипърското вино, то ми се стори възхитително, възвърна силите и присъствието на духа ми. Сипах си още и тъй като времето напредваше, заповядах на пажа, който отново бе заел мястото си зад моя стол, да докара каретата ми. Биондето веднага излезе, за да изпълни заповедта.

— Карета ли имате тук? — попита ме Соберано.

— Да — отговорих, — наредих да ме следва и съобразих, че ако тържеството ни се проточи, няма да имате нищо против да се приберете удобно. Нека изпием по още една чаша, не рискуваме да объркаме пътя.

Не бях още изрекъл последните думи, и ето че пажът се върна, следван от двама едри, яки лакеи, облечени с превъзходни ливреи.

— Сеньор дон Алваро — каза ми Биондето, — не успях да прекарам дотук каретата ви. Тя е отвъд, но съвсем близо до развалините, които обкръжават местността.

Ние станахме и тръгнахме след Биондето и лакеите.

Тъй като не беше възможно да вървим четиримата заедно между основите на стените и изпочупените колони, Соберано, който бе най-близо до мене, ми стисна ръката.

— Чудесно ни нагостихте, приятелю, но ще ви струва скъпо.

— Приятелю — отговорих, — щастие за мене е, ако съм ви доставил удоволствие, каквато и цена да заплатя.

Стигнахме до каретата, а там заварихме още двама лакеи, един кочияш и един водач на предните коне. На мое разположение бе предоставена изключително удобна пътническа карета. Поканих спътниците си и ние плавно поехме по пътя към Неапол.

Известно време помълчахме, най-после един от другарите на Соберано се разприказва:

— Не ви питам каква е тайната ви, Алваро, но сигурно вие сте сключили необикновена сделка. Никога не съм виждал да обслужват човек така, както обслужваха вас, а през всичките четиридесет години, откакто съм на служба, не мога да се похваля и с една четвърт от вниманието, оказано ви тази вечер. И при това не слагам в сметката най-божественото видение, достъпно за простосмъртен, повече сме привикнали с наскърбяващите очите, отколкото с радостните гледки. Но както и да е, вие си знаете работата: на вашата възраст е естествено да жадувате прекалено много неща, да пришпорвате наслажденията, а време за размисъл така и не остава.

Бернадильо, така се казваше този мъж, говореше, без да бърза, и това ми позволи добре да обмисля отговора си.

— Не знам — отвърнах му — на какво дължа тези изтънчени благоволения; предчувствам обаче, че няма да бъдат продължителни, и единственото ми утешение е, че успях да ги разделя с добри другари.

Спътниците ми почувстваха, че не съм склонен към откровения, и разговорът секна.

Но мълчанието ме подтикна към размисъл: припомних си думите на Соберано и на Бернадильо, стигнах до извода, че съм на път да се измъкна благополучно от най-неприятната история, в която празното любопитство и безразсъдството могат да въвлекат човек като мене. Добро възпитание не ми липсваше: до тринадесетата си година раснах пред очите на моя баща — дон Бернардо де Маравиляс, безупречен благородник, и на моята майка — доня Менсия, най-религиозната, най-благочестивата жена в цяла Естремадура.

„О, майко! — рекох си наум. — Какво ли бихте помислили за своя син, ако го бяхте видели, ако сега го виждахте? Но приключението свърши дотук, давам ви дума.“

Междувременно каретата пристигна в Неапол. Съпроводих другарите на Соберано по домовете им. А ние с него се прибрахме в нашата казарма. Блясъкът на екипажа ми доста учуди часовите, край които минахме, но красотата на седналия върху капрата Биондето направо ги порази.

Пажът освободи каретата и прислугата, грабна от ръцете на един лакей горящ факел и пресече казармения двор, за да ме отведе в покоите ми. Моят камериер, още по-учуден от останалите, се опита да каже нещо, за да разбере причините, довели до тази бляскава промяна в начина ми на живот.

— Свободен сте, Карло — казах му още с влизането, — няма да сте ми необходим, вървете да почивате, ще ви извикам утре.

Останахме сами в стаята и Биондето затвори вратата. В дружески кръг, както и сред шумните казармени помещения, през които преминахме, положението ми сякаш не изглеждаше чак толкова затруднително.

С намерение да сложа край на неприятната история се опитах да си събера мислите. Погледнах изпод око пажа, той бе приковал взор към земята, лицето му се къпеше в руменина, а държането му издаваше смущение и силно вълнение. Най-после се реших да проговоря:

— Биондето, вие ми служихте добре, вложихте особено старание във всичко, което направихте за мене, но тъй като предварително получихте възнаграждението си, аз мисля, че сметките ни са уредени.

— Дон Алваро, прекалено сте благороден, за да приемете, че на такава цена сте се издължили…

— Ако направеното от вас е повече, отколкото сте били задължен, ако аз още съм ви длъжник, то представете своята сметка. Но не ви обещавам да ви заплатя веднага. Възнаграждението ми за този месец вече е изядено, задлъжнял съм на карти, в кръчмата, на шивача…

— Шегите ви са неуместни…

— Тогава да оставим шегата настрана, моля ви да се оттеглите, вече е късно и аз трябва да си лягам…

— И вие сте готов толкова неучтиво да ме отпратите в този късен час? Не съм очаквала подобно отношение от един испански благородник. Другарите ви знаят, че съм дошла тук с вас, войниците, слугите ви — всички ме видяха и отгатнаха пола ми. Дори ако бях презряна куртизанка, вие бихте спазили правилата на благоприличието, което дължите на една жена, но към мене си позволявате да се отнасяте позорно, безчестно, всяка дама би се почувствала унизена.

— А, значи сега ви е по-удобно да бъдете жена, за да изпросите внимание. Е, добре! За да избегнете скандала при отстъплението си, погрижете се то да стане през дупката на ключалката.

— Какво! Нима вие сериозно искате, без дори да разберете коя съм…

— Възможно ли е аз да не знам това?

— Наистина не знаете, казвам ви, че вие се вслушвате единствено в предубежденията си. Но която и да съм, аз лежа в нозете ви, с окъпани в сълзи очи: умолявам ви да ме защитите. По-неблагоразумна съм от вас, но може би имам извинение, защото причината — това сте вие, вие днес ме накарахте да презра всички опасности, да се принеса в жертва, за да ви служа, да се посветя на вас и да ви следвам. Срещу себе си възбудих най-жестоките, най-безпощадните страсти; остава ми само вашата закрила, а покоите ви са единственото ми убежище. Нима ще ми го откажете, дон Алваро, нима ще се мълви навред, че един испански благородник се е отнесъл тъй безжалостно, тъй низко с онази, която заради него е пожертвала чувствителната си душа, че е низвергнал крехкото създание, което се уповава на неговата помощ, иначе казано, че се е погаврил със същество от нежния пол?

Отстъпвах назад с намерението, доколкото е възможно, да се измъкна от затруднението, но тя целуваше нозете ми, влачеше се след мене на колене и накрая ме притисна към стената.

— Станете — казах й. — Без сама да знаете, ми припомнихте за клетвата, която съм дал. Когато моята майка постави в ръцете ми първата шпага, тя ме накара да се закълна върху нея, че цял живот вярно ще служа на жените и никога няма да им причиня страдание. Но що се отнася до това, което мисля за случилото се днес…

— Добре, жестокосърдечни човече, каквито и условия да поставите, позволете ми само да преспя в покоите ви.

— Какво пък, случаят наистина е изключителен, нека доведем докрай странното приключение, съгласен съм. Опитайте да се настаните така, че нито да ви виждам, нито да ви чувам, при първата подозрителна дума или движение аз на свой ред ще извися глас, за да ви попитам: „Che voui?“

Обърнах й гръб, приближих се към леглото си й започнах да се събличам.

— Да ви помогна ли? — чу се глас.

— Не, аз съм военен и сам се обслужвам.

Легнах си и през прозрачната завеса видях, че мнимият ми паж разгъна в ъгъла на стаята някаква износена рогозка, която откри в гардероба. Седна върху нея, съблече се, обгърна се с един от плащовете ми, захвърлен върху стола, угаси светлината и с това сцената временно се затъмни, за да се поднови след малко действието в моето легло. Лежах, измъчван от безсъние. Струваше ми се, че навсякъде виждам лицето на пажа: открояваше се сред балдахина, надвесваше се между колоните. Напразно се опитвах да свържа този прелестен лик със спомена за отвратителния призрак от пещерата; безобразното видение още повече подчертаваше чара на новопоявилата се.

Мелодичната песен, която чух под пещерния свод, извивките на възхитителния глас, словата, сякаш прииждащи от сърцето, все още звучаха в душата ми и предизвикваха в нея странен трепет.

„О, Биондета — говорех си, — ако вие не бяхте фантастично създание, ако вие не бяхте тази гадна камила! Но какво е това чувство, в чиято власт попадам? Аз победих страха, сега трябва да изкореня още по-опасно усещане. Що за нежности мога да очаквам? От кого? Нима тя няма да запази навеки печата на произхода си? Пламъкът на толкова трогателните и толкова нежни погледи е страшна отрова, а тези хармонични, румени, свежи и уж наивни устни се разтварят само за да изричат лъжи; и сърцето — ако то наистина е сърце — се сгрява само за да измени.“

Докато бях в плен на размислите, предизвикани от връхлетелите ме разнолики чувства, луната — там високо от чистото безоблачно небе — изливаше през трите големи прозореца всичките си лъчи в стаята ми.

Като луд се въртях из леглото, то беше старо, дървенията поддаде и трите дъски, които поддържаха дюшека ми, с трясък се строполиха на пода.

Биондета скочи, дотича при мене и уплашено промълви:

— Какво нещастие ви сполетя, дон Алваро?

Независимо от злополуката аз непрекъснато я държах под око, така че я видях как стана и изтърча към мене: беше с къса като риза на паж нощница и когато лунният лъч докосна и се отрази в бедрото й, той засия още по-силно. Счупеният креват почти не ме обезпокои — това означаваше само, че ще спя малко по-зле; значително повече се изплаших, когато се озовах здраво обгърнат в обятията на Биондета.

— Нищо не се е случило — казах й, — оттеглете се. Тичате по пода без пантофки, ще настинете, върнете се в леглото си.

— Но на вас така не ви е удобно…

— Да, но причината сега е във вас, оттеглете се или — щом толкова държите да се криете в покоите ми — ще ви заповядам да спите в ъгъла, сред онази там паяжина.

Тя не дочака да доизрека заканата и отиде да си легне върху рогозката, като тихичко проплакваше.

Нощта изтичаше и умората взе своето, дари ми мимолетен сън. Когато се събудих, денят бе отдавна влязъл в правата си, не е трудно да се отгатне посоката на първия ми поглед: потърсих с очи своя паж.

Седеше върху една табуретка, облечен, но без камизола, беше разпуснал коси, те падаха към земята и покриваха с вълнисти, естествени букли гърба, раменете и дори цялото му лице.

Като нямаше с какво, той разчесваше косите си с пръсти. Никога по-ослепително бял гребен не е прониквал сред по-гъст лес от пепеляворуси коси, мекотата не отстъпваше на останалите им достойнства; беше достатъчно с леко движение да известя за събуждането си, и тя отстрани с пръсти буклите, които засенчваха лицето й. Представете си пролетната зора — тя изпълзява сред утринните изпарения с росата, със свежестта и с ароматите си.

— Биондета — казах аз, — вземете гребен, ще го намерите в чекмеджето на онова бюро.

Тя се подчини. Скоро косите й бяха сръчно и елегантно вчесани и привързани с панделка. Тя облече камизолата, с това приключи тоалета си и отново седна на табуретката; изглеждаше засрамена, смутена, разтревожена, неволно предизвика у мене живо съчувствие.

„Ако по цял ден — мислех си — трябва да гледам безчет коя от коя по-съблазнителни картини, няма да издържа. Трябва да потърся възможност и да предизвикам развръзката.“

— Денят настъпи, Биондета — обърнах се към нея. — Спазихме правилата на приличието, сега можете да излезете от покоите ми, без да се страхувате, че ще се подложите на присмех.

— Вече се излекувах от този си страх — отвърна тя, — но вашите и моите собствени интереси ми диктуват много по-основателни опасения. Те не ми позволяват да се разделя с вас.

— Обяснете думите си — казах й.

— Изслушайте ме, Алваро. Вашата младост и безгрижност ви карат да затваряте очи за опасностите, които ние сами струпахме около себе си. Още когато ви съгледах в подземието, когато видях мъжеството ви пред лицето на ужасния призрак, аз изпитах влечение към вас. „Ако — помислих си, — за да изпитам щастието, трябва да се свържа със смъртен, то значи е време да облека телесното одеяние. Ето го героя, който е достоен за мене. Нека недостойните съперници, що жертвам заради него, роптаят; нека си навлека тяхната злоба и отмъстителност. Нищо няма да ме спре! Да бъда обичана от Алваро, да бъда свързана е Алваро, тогава и те, и самата природа ще ни се подчинят.“ Останалото видяхте сам, а ето какви са последствията: завистта, ревността, ядът, раздразнението ми готвят най-жестоките наказания, предназначени за същество от моя вид, низвергнато по свой избор. Само вие можете да ме защитите. Едва се е пукнал денят, и ето че доносниците вече са на път, в добре познатото ви съдилище те ще съобщят, че сте некромант. А само след час…

— Спрете! — извиках и закрих очи със стиснати юмруци. — Вие сте най-ловкият, най-големият измамник. Говорите ми за любов, представяте се за нейното живо въплъщение и същевременно отравяте самата мисъл за нея… Забранявам ви да ми говорите каквото и да било, оставете ме да се успокоя дотолкова, че да мога да взема някакво решение. Ако ми е съдено да попадна в ръцете на Инквизицията, то в този миг аз не се колебая в избора си между нея и вас. Но ако ми помогнете да се измъкна от това положение, с какви ли задължения ще се обвържа? Ще бъде ли възможно да се разделя с вас, щом пожелая? Искам ясно и точно да ми отговорите…

— Едно усилие на волята ви, Алваро, ще бъде достатъчно, за да се разделите с мене. Аз дори съжалявам, че ще бъда принудена да се покоря. Ако и след всичко това не сте готов да признаете усърдието ми, значи сте безразсъден и неблагодарен…

— Нищо не вярвам, освен едно — че трябва да тръгвам. Ще събудя камериера си: той ще ми намери пари, ще иде в пощата. Отивам във Венеция, при Бентинели, банкера на моята майка.

— Пари ли ви трябват? За щастие излязох предвидлива и имам известна сума на ваше разположение…

— Запазете си я. Би било низост да приема пари от жена…

— Но аз не ви ги дарявам, предлагам ви ги в заем. Дайте ми полица, изплатима от банкера ви, и пресметнете колко сте задлъжнели тук. Оставете върху бюрото си нареждане Карло да се разплати. Напишете до командира си оправдателно писмо: неотложни дела ви принуждават да заминете, без да си вземете отпуск. Аз ще ида до пощата да потърся кола и коне. Но преди това, Алваро, тъй като необходимостта да се разделя с вас възвръща всичките ми страхове, моля ви, повторете; „О, дух, ти, който заради мене и само заради мене облече телесното одеяние, приемам твоето подчинение и ти обещавам покровителството си!“

След като произнесе тона заклинание, тя се хвърли в нозете ми, хвана ръката ми, започна да я стиска и я окъпа в сълзи.

Не бях на себе си, чудех се какво да направя; оставих я да ми целува ръката и промълвих тъй значителните според нея думи. Щом свърших, тя стана и извика възторжено:

— Ваша съм, мога да бъда най-щастливото създание във всемира!

Само за миг се докара с едно дълго наметало, нахлузи над очите си широкопола шапка и излезе от стаята.

Чувствах се като оглупял. Открих сметките си, написах под тях разпореждане до Карло да ги изплати; отброих необходимата сума, приготвих писмата до командира и до един от близките ми другари, като си мислех колко ли странни ще им се сторят. А пред дверите вече се чуваше шумът от каретата и от бича на кочияша.

Влезе Биондета, все така забулена в наметалото, отведе ме. Карло, разбуден от шума, се появи по риза. Казах му:

— Разпорежданията ще намериш на бюрото ми.

Качих се в каретата и отпътувах. Биондета влезе заедно с мене в каретата и седна отпред. Когато напуснахме града, тя свали шапката, която засенчваше лицето й. Тъмночервена мрежа прибираше косите й, стърчаха само крайчетата: като перли сред корали. Не си беше сложила никакви други украшения и лицето й сияеше с естествената си красота. Тя имаше удивително прозрачна кожа. Нежност, кротост, невинност по някакъв непостижим начин се съчетаваха с лукавите пламъчета, които проблясваха в погледа й. Улових се, че мимо волята си извършвам тези наблюдения, прецених, че те не са безопасни за почивката ми, и затворих очи, опитах се да поспя.

Опитът не се оказа безплоден, сънят наложи властта си над сетивата ми и ме дари с най-приятни видения, които позволиха на душата ми да отдъхне от измъчващите я ужасни и странни мисли. Спах продължително и когато по-късно майка ми тълкуваше приключенията ми, тя твърдеше, че това упоение не е било естествено. Когато най-после се събудих, бяхме стигнали брега на канала, откъдето отплават корабите за Венеция.

Навън бе нощ. Усетих, че някой ме дърпа за ръкава: един носач искаше да се заеме с багажа ми, пък аз нямах дори нощно боне.

Биондета се появи при другата врата, за да ми съобщи, че корабът е готов да отплава. Машинално слязох от каретата, качих се в малкия, лек кораб и отново изпаднах в летаргия.

[1] Кабала (староевр.) — преведено дословно на български, понятието „кабала“ означава „предание“. Това е езотерично мистическо учение, което се появява през XIII в. в Испания, разпространява се в средновековна Европа с многобройни заимствания на елементи от неоплатонизма и гностицизма (взети от средновековната еврейска и арабска философия). В кръжеца на кабалисти, създаден през XVI в. в Палестина (място, което се смята най-удобно за въздействие върху „висшите сфери“), особено предпочитание се отделя на магическата страна на практическата кабала. От особено значение е вярването в магическата сила на числата и заклинателните формули (разлагат се например думи от Светото писание, в буквите и в тяхната цифрова стойност се търсят символите на космическите явления). — Б.пр. ↑

[2] Карлин — стара италианска монета (златна или сребърна). — Б.пр. ↑

[3] Естествена религия — религиозно-философско течение от епохата на Просвещението, което не признава догматиката на официалното вероучение. Вярва в съществуването на висше същество — творец на вселената. Използват се елементи от различни религиозни учения, за да се докаже „естественият“ и „разумен“ характер на вярата. Във Франция привърженици на естествената религия са Монтескьо, Волтер и Русо. В случая по-скоро става дума за принципите на кабалистите. — Б.пр. ↑

[4] Пентакъл — термин от окултизма, петоъгълна звезда, около която се очертава кръг; трябва да предпази героя от дяволската сила. — Б.пр. ↑

[5] Che voui? — Този въпрос на Велзевул, който означава „Какво искаш?“, става нарицателен в епохата на френския романтизъм. — Б.пр. ↑

Какво друго да разкажа? На сутринта се намерих настанен в най-хубавия апартамент на най-добрата венецианска странноприемница. Бях идвал тук, на площад Сан Марко, веднага познах къде съм. Видях до леглото си бельо и разкошен халат. Предположих, че това е знак на внимание от страна на стопанина, който е забелязал, че съм без багаж.

Станах и се огледах дали съм единственото живо същество в стаята. Търсех Биондета.

Засрамих се от първия си порив и мислено изразих благодарност към благоразположението на съдбата. Значи ние с този дух не сме неразделни: освободил съм се от него; и ако загубя само командването на гвардейската рота, ще мога да се считам за щастливец.

„Смелост, Алваро — говорех си наум, — по света има и други, дворове, и други владетели. Неаполитанският не е единствен. Тази история трябва да ти послужи за урок, ако ти не се окажеш непоправим. За в бъдеще ще се държиш по-добре. Изхвърлят ли те от воинска служба, ще ти подадат ръка твоята нежна майка, родната Естремадура и честното бащино наследство. Но какво искаше от тебе този вампир, който цяло денонощие не те остави на мира? Изключително съблазнителен облик беше приел и пари ми даде — държа да му ги върна.“

Още не бях свършил с разсъжденията си, когато видях, че моят кредитор се връща; водеше двама прислужници и двама гондолиери.

— Докато чакаме пристигането на Карло — каза, — ви е необходима прислуга. В странноприемницата ми дадоха гаранции за интелигентността и верността на тия хора, а ето че пред вас са и двамата най-безстрашни моряци на Венецианската република.

— Доволен съм от избора, Биондета — отвърнах й. — Вие също ли се настанихте тук?

— Позволих си да заема най-отдалечената от вашата стая в апартамента на ваше превъзходителство, за да ви създавам възможно най-малко притеснения — отговори пажът с наведени очи.

Оцених предпазливостта и деликатността в намерението й да се оттегли на известно разстояние, бях й благодарен.

„В най-лошия случай — помислих си — мога да я прогоня от въздуха, ако й хрумне незримо да ме преследва. Но щом знам коя е стаята й, винаги ще мога да преценя какво пространство ни разделя.“ Бях доволен от доводите си и с лекота изразих съгласие по всички въпроси.

Имах намерение да изляза, за да посетя банкера на моята майка. Биондета се разпореди относно тоалета ми; когато бях готов, тръгнах в желаната посока.

Учуди ме приемът, който ми беше оказан. Банкерът се намираше в кантората си, отдалеч ме приласка с поглед и веднага тръгна насреща ми.

— Дон Алваро — каза, — не очаквах, че ще ви видя тук. Точно навреме идвате, ще ми попречите да направя груба грешка: щях да ви изпращам две писма и пари.

— Тримесечният ми доход ли?

— Да — отвърна той, — но и нещо отгоре. Ето двеста цехина[6], които тази сутрин пристигнаха за вас. Предаде ми ги от името на доня Меисия един стар благородник, дадох му разписка. Тъй като не получила никакво известие от вас, тя помислила, че сте болен, и възложила на познат ви испанец да ми ги даде, за да ви ги изпратя.

— Назова ли името си този испанец?…

— Да, написах го върху разписката. Дон Мигуел Пимиентос, бил интендант на конюшнята в имението ви. Тъй като не знаех, че вие сте тук, не го попитах на какъв адрес е отседнал…

Взех парите. Отворих писмата: майка ми се оплакваше от здравето си, от невниманието ми и не пишеше нито дума за изпратените цехини. Това ме накара още по-дълбоко да почувствам добротата й.

Щом видях кесията си толкова навреме и така богато препълнена, развеселен се върнах в странноприемницата; с много труд намерих Биондета в подобието на жилище, което си беше избрала за убежище. Там се влизаше през отделен вход: случайно надникнах и я видях приведена край прозореца, премного заета с опитите си да събере и залепи частите на стар клавесин.

— Вече имам пари — казах й, — връщам дълга си.

Както винаги, преди да заговори, тя поруменя. Потърси моята разписка, върна ми я, взе сумата и промълви само, че съм много стриктен, че би желала по-дълго да се наслаждава на удоволствието да съм й задължен.

— Но аз ви дължа още пари — казах, — нали вие платихте каретата.

Сметката лежеше върху масата, платих я. Със забележимо хладнокръвие тръгнах да излизам; тя попита какви ще бъдат заповедите ми, но аз нямах такива и Биондета отново се зае спокойно с работата си, обърна ми гръб. Известно време я проследих с поглед: изглеждаше много заета и влагаше в заниманието си много сръчност и енергия.

Върнах се в стаята си да поразмишлявам. „Това — казах си — е някакво подобие на онзи Калдерон, който палеше лулата на Соберано; от един дол дренки са, макар външността му да е толкова изискана. Ако не стане прекалено настоятелен и не се натрапва, ако няма особени изисквания, защо пък да не си го запазя? Впрочем нали ме убеждаваше, че само с един знак мога да го пропъдя. Защо още отсега да бързам, щом мога да направя това по всяко време на деня.“

Размишленията ми бяха прекъснати от съобщението, че обядът е сервиран. Седнах на трапезата. В парадна ливрея Биондета стоеше зад стола ми и се напрягаше да предугади желанията ми. Не беше необходимо да се обръщам, за да я видя: три разположени в салона огледала отразяваха всичките й движения. Обядът свърши, разтребиха масата; тя се оттегли.

При мене се качи стопанинът на странноприемницата, ние с него не се познавахме отскоро. Карнавалът беше в разгара си и затова пристигането ми никак не го изненада. Той ме поздрави, че видимо съм променил начина си на живот, което предполага подобрение на финансовото ми състояние обсипа с похвали и пажа ми: най-красивия, най-предания, най-умния младеж, когото някога е виждал. Попита ме дали имам намерение да вкуся от карнавалните удоволствия; точно такива бяха плановете ми. Маскирах си и се качих в гондолата си.

Завтекох се към площада, посетих театъра, отидох и в „Ридото“. Там играх, спечелих четиридесет цехина и след като бях търсил развлечения навсякъде, където могат да се намерят, се прибрах много късно.

С факел в ръка пажът ми ме посрещна долу на стълбите, повери ме на грижите на един камериер и се оттегли, след като се осведоми в колко часа ще заповядам да се представи сутринта.

— Както обикновено — отвърнах, без да си давам сметка какво говоря — дори не помислих, че тук никой не е в течение на навиците ми.

На следващата сутрин се събудих късно и веднага скочих от леглото. Случайно хвърлих поглед към оставените върху масата писма от майка ми.

— О, достойна жено — възкликнах, — какво правя аз тук? Защо не побързам да прислоня глава под защитата на мъдрите ви съвети? Ще дойда, да, ще дойда, това е единственият изход, който ми остава.

Говорех на висок глас и така дадох да се разбере, че съм се събудил. Тя влезе при мен и аз отново видях изкушението за своя здрав разум. Имаше равнодушен, скромен и покорен вид, затова ми се стори още по-опасна. Съобщи, че някакъв шивач е донесъл платове; когато се спогодихме за покупките, тя изчезна заедно с шивача и се появи отново едва на обяд.

Хапнах малко и побързах да се влея във водовъртежа на градските забавления. Гонех маски, изслушвах ги, пусках тук и там безстрастни шеги, завърших вечерта в операта и след това се предадох на хазарта — най-голямата ми страст до този момент. При този втори сеанс спечелих много повече, отколкото първия път.

Десет дни изминаха при същото разположение на ума и сърцето ми, сред, кажи-речи, еднородни забавления. Намерих стари познати, свързах се и с нови. Бях представен в най-изисканите кръгове: благородниците ме приеха в казината си.

Всичко би продължило добре, ако не ми бе изменило щастието в играта, но една вечер в „Ридото“ изгубих хиляда и триста цехина, които преди това бях натрупал от печалби. Не знам човек да е играл по-злощастно. Оттеглих се в три часа сутринта, бях останал на сухо и дължах на познатите си сто цехина. Погледът ми и целият ми външен вид издаваха мъката ми. Биондета изглеждаше развълнувана, но не промълви нито дума.

На следващата сутрин станах късно. Разхождах се с широки крачки из стаята, потропвах нервно с крак. Сервираха ми закуската, но не се докоснах до нея. След като разтребиха масата, Биондета остана, противно на обичая си. Огледа ме внимателно и проля няколко сълзици.

— Изгубихте пари, нали, дон Алваро, и може би дори повече, отколкото сте в състояние да заплатите…

— Дори и да е така, какво мога да направя?

— Вие ме обиждате. Както и преди аз съм на вашите услуги, предлагам ви ги на същата цена, но едва ли те биха се разпрострели надалеч, ако с мен ви свързват само задълженията, които ви се налага да изпълните начаса. Позволете ми да седна: изпитвам вълнение, което не ми позволява да стоя права. Имам впрочем да ви казвам важни неща. Нима искате да се разорите?… Защо, като не умеете, играете с такава лудешка страст?

— Не са ли всички наоколо подвластни на хазартните игри? И кой би могъл да ме научи?

— Да оставим предпазливостта настрана, но игрите на шанса, които вие неправилно наричате хазартни, могат да бъдат изучени. Хазарт или случайност във вселената не съществуват. Всичко винаги е било и ще бъде следствие от необходимите съчетания, поддаващи се на овладяване само с помощта на науката за числата. Нейните принципи са толкова абстрактни и толкова дълбоки едновременно, че не е възможно човек да ги разбере без ръководството на учител. Но важно е да се знае къде може да се намери и как да спечелим благоразположението на този учител. Способна съм да ви обясня висшето познание само в образна форма: равновесието във всемира зависи от порядъка на числата[7], а именно то управлява така наречените от нас непредвидени и уж предопределени събития, чрез невидими махала ги принуждава да следват всяко по своя ред, като се започне от най-значителните явления в отдалечените сфери и се стигне до нищожните дребни игри на късмета, където днес изчезнаха парите ви.

Такава учена тирада в почти детска устица и малко неочакваното предложение да ми се намери учител ме накараха да потръпна, а по челото ми изби студена пот както тогава, под свода на Портичи. Втренчих се в лицето на Биондета и тя веднага сведе поглед. Казах й:

— Не желая учители, боя се, че ще ме преучат, но опитайте се да докажете, че е възможно един истински благородник да знае нещо повече, извън обикновените правила на играта, и без да накърни достойнството си, да се възползва от своите познания.

Тя прие задачата и ето в основни линии краткото изложение на доказателствата й.

Основен принцип на банката са огромните приходи, които се подновяват с всяко ново залагане. Ако тя не е подложена на известен риск, би могло да се говори за пладнешки обир на играчите, но каквито и сметки да правим, те си остават само предполагаеми, а банката винаги печели, тъй като на всеки обучен играч се падат по десет хиляди измамени овце.

Доказателствата й се разпростряха още по-далеч. Посочи ми една-единствена комбинация, на пръв поглед много елементарна. Не отгатнах принципа, но още първата вечер изпитах непогрешимостта на успеха.

С една дума, последвах съвета и отново спечелих всичко, което бях изгубил, изплатих игралните си дългове, дори, като се върнах, отброих на Биондета парите, които ми беше заела, за да изпитам късмета си.

Сега вече проблеми с парите нямах, но бях по-разтревожен от когато и да било преди. Опасенията ми за помислите на опасното същество, чиито услуги благосклонно приемах, се подновиха. Изтъня убеждението ми, че ще мога да го отдалеча от себе си, във всеки случай вече не ми достигаха силите да пожелая такова нещо. Отклонявах очи, за да не го виждам, и го виждах дори там, където го нямаше.

Играта престана да ме занимава и разсейва. Страстно обичах фараон, но и тази игра, след като не беше свързана с никакви рискове, изгуби за мене цялата си привлекателност. Досадиха ми карнавалните маймунджилъци: представленията ми се струваха блудкави. Дори да бях усетил сърцето си достатъчно свободно, за да пожелая връзка с жена от знатно потекло, предварително ме обхващаше отвращение от скуката, церемониала и неестествеността на кавалерското изкуство. Оставаха ми благородническите казина, където вече не ми се играеше, и куртизанките.

Сред този род жени имаше няколко, които се отличаваха с елегантния си блясък и с оживено обкръжение, макар че и те не притежаваха особени лични достойнства. В домовете им откривах истинската свобода и с удоволствие се ползвах от нея, блазнеше ме шумното веселие; не че ми харесваше, но ме замайваше, и най-после сред тях си позволявах упорито да злоупотребявам с честите пристъпи на разума ми да ме обуздае. Ухажвах всички подобни жени, които ме приемаха в салоните си, без да имам определени намерения към нито една от тях. Но най-прочутата венецианска куртизанка ми беше хвърлила око и скоро прояви желанието си.

Наричаше се Олимпия, беше двадесет и шест годишна, изключителна красавица, талантлива и умна. Скоро тя ми даде да разбера, че е предразположена към мене, и без да изпитвам същото, аз се озовах в обятията й, като се надявах по този начин да се избавя от самия себе си.

Нашата връзка започна внезапно и тъй като не откривах в нея особена прелест, реших, че ще свърши по същия начин, че Олимпия ще изпита досада от невниманието ми и скоро ще си потърси друг любовник, който по-справедливо ще се отнася към нея, още повече като се има предвид, че страстта ни беше напълно безкористна. Но покровителстващата ни планета реши друго: без съмнение, за да бъде наказана тази надменна и избухлива жена и за да бъда аз подложен на нови затруднения, Олимпия бе обладана от неистова страст към мене.

Изгубих свободата вечер да се прибирам в странноприемницата, а денем бях поставен под наблюдение и засипван от разни бележки и послания.

Олимпия непрекъснато се оплакваше от студенината ми. Още не беше открила обект за ревността си, затова я обръщаше срещу всички жени, които биха могли да привлекат вниманието ми. Готова бе да изисква от мене дори неучтивост към възможните съперници, ако по този начин би успяла да сломи характера ми. Тези почти непрекъснати капризи никак не ми харесваха, но трябваше да свиквам с тях. Опитвах се искрено да обикна Олимпия, за да обичам някого и по този начин да се отклоня от тайно изпитваното опасно влечение, а междувременно решителната сцена назряваше.

По заповед на куртизанката тайно ме следяха в странноприемницата. Веднъж тя ме попита:

— Откога разполагате с този красив паж, който толкова много ви интересува и комуто засвидетелствате такова внимание? Щом дългът го призове в стаята ви, вие непрекъснато го следите е поглед. Защо сте му наложили строго уединение, защо никога не го виждаме из Венеция?

— Моят паж — отговорих — е юноша от знатно потекло и мой дълг е да се грижа за възпитанието му. Това е…

— Това е жена, предателю! — прекъсна ме тя е пламнали от ярост очи. — Един от тайните ми агенти я е зърнал през ключалката, когато се е обличала.

— Давам ви честната си дума, че не е жена…

— Не прибавяйте и лъжа към измяната. Жената ридаела, видели са я, тя е нещастна. Вие не знаете какво да правите със сърцата на мъчениците, които са ви се отдали. Прелъстили сте я, така както прелъстихте и мене, а след това сте я изоставили. Върнете това момиче на родителите му и ако вашето прахосничество не ви позволява да го възмездите, с това ще се заема аз. Каквото му дължите, аз ще му го дам, но искам то още утре да изчезне.

— Олимпия — отвърнах с най-студения възможен тон, — заклевам ви се и повторно се кълна, че това не е жена. И слава богу!

— Какво, означават тези лъжи, чудовище? И защо казвате слава богу? Повтарям ви, отпратете я, защото иначе… Аз имам и други възможности, за да ви разоблича, и знам, че тя ще послуша гласа на разума, щом вие не сте способен да го чуете.

Не бях на себе си от този поток проклятия и заплахи, но макар да бе много късно, се прибрах вкъщи с престорено равнодушно лице.

Пристигането ми като че ли изненада прислугата и най-вече Биондета; тя изрази известно безпокойство за здравето ми, отвърнах, че съм напълно здрав. Почти не я бях заговарял, откакто започна връзката ми с Олимпия, но отношението й към мене въобще не се беше променило; промяна имаше само във външния й вид, в унилото и скръбно изражение.

На другия ден, току-що се бях събудил, Биондета влезе в стаята ми с писмо в ръце. Тя ми го подаде и аз прочетох:

За мнимия Биондето.

Не зная коя сте, госпожо, нито какво търсите при дон Алваро, но сте толкова млада, че заслужавате снизхождение, и сте попаднали в толкова лоши ръце, че внушавате състрадание. Види се, този кавалер ви е обещал същото, което обещава на всички, същото, в което все още всекидневно ми се кълне, макар че е решил да измени и на двете ни. Казват, че сте толкова умна, колкото и хубава: вярвам, че ще се вслушате в един добър съвет. На вашата възраст, госпожо, злото, което сама сте си причинили, може да се поправи. Една състрадателна душа ви предлага средството: няма да се пазарим за стойността на жертвата, необходима, за да се осигури спокойствието ви. Тя трябва да бъде съответна на вашето положение, на мечтите, които сте били принудена да изоставите, и на тези, които бихте могли да очаквате от бъдещето. С една дума, определете сама условията си. Но ако упорствате в желанието си да бъдете лъгана и нещастна, като по този начин правите и другите такива, очаквайте всички жестокости, които безнадеждността може да подскаже на вашата съперница.

Чакам отговора ви.

Прочетох писмото и го върнах на Биондета.

— Отговорете на тази жена — казах й, — че е луда. Вие по-добре от мен знаете доколко тя…

— Познавате ли я, дон Алваро? Не се ли боите от нея?

— Боя се, че може и занапред да ми досажда, затова я напускам. И за да бъда сигурен, че съм се освободил, още тази сутрин ще наема красивата къща край Брента, която ми предложиха.

Веднага се облякох и отидох да сключа сделката. Пътьом размислях върху заплахите на Олимпия. „Нещастницата се е побъркала! — казвах си. — Иска да убие…“ Не разбирах защо, но все не можех да произнеса тази дума.

Щом свърших работата си, върнах се вкъщи, обядвах и опасявайки се да не би силата на навика да ме отведе при куртизанката, реших през целия ден да не излизам.

Взех книга, но не бях способен да се съсредоточа върху прочетеното и я оставих; приближих се към прозореца, но тълпата и разнообразните примамки за погледа, вместо да ме развлекат, започнаха да ме дразнят. Крачех напред и назад из апартамента, в постоянното движение на тялото търсех успокояване на духа.

По време на безцелното блуждаене изведнъж крачките ми се насочиха към тъмния килер, където слугите слагат ненужните вещи. Никога не бях влизал там, сумракът ми се понрави, седнах върху един сандък и останах така няколко минути.

Точно по това време чух шум в съседната стая, слаб лъч светлина блесна в очите ми и ме привлече към някаква зазидана врата. Лъчът се прокрадваше през ключалката, прилепих око.

Видях, че Биондета седи пред клавесина си, скръстила ръце, в положението на дълбоко замечтан човек. Но ето че тя наруши мълчанието.

— Биондета! Биондета! — възкликна. — Той ме нарече Биондета. Това е първата и единствена ласкава дума, която съм чула от устата му.

Тя млъкна и сякаш отново се унесе в размисъл. Най-после постави ръце върху клавишите на клавесина, който я бях видял да поправя. На пюпитъра пред нея лежеше затворена нотна тетрадка, тя засвири някакво встъпление и като си акомпанираше, тихичко запя.

Веднага прецених, че това, което пееше, не бе завършено произведение. Когато се вслушах по-внимателно, дочух моето име и това на Олимпия: тя импровизираше речитатив за своето положение и за това на съперницата си, което според нея било по-щастливо от нейното, най-после за моето сурово отношение към нея и за предизвикващите недоверието ми подозрения, отдалечаващи ме от щастието. Тя би ме повела към върховете на славата, богатството и знанията, а аз от своя страна бих могъл да осигуря нейното върховно блаженство. „Уви — мълвеше тя, — това не е възможно. Моите чародейства са безсилни, щом той не забелязва истинската ми същност, а онази — другата…“

Страстта вземаше връх и сълзите сякаш задушаваха гласа й. Биондета стана, взе една кърпичка, избърса лицето си и отново се приближи към клавесина. Искаше пак да седне, но тъй като прекалено ниският стол притесняваше движенията й, тя взе нотната тетрадка от пюпитъра, постави я върху ниския стол, едва тогава седна на другия и отново засвири.

Скоро разбрах, че втората музикална сцена няма да прилича на първата. Познах мотива на една модерна по онова време във Венеция баркарола[8]. Тя го повтори два пъти и след това с по-отчетлив и по-сигурен глас запя следната песен:

Ах, мечти от време старо!

Рожба бях на тази вис…

За земята и Алваро

те напускам, свят лъчист!

Всеки блясък, всяка сила

във веригите изтля…

А съдбата отредила

ми е робство и тегла,

През полета и оврази

все пришпорват ви, коне,

ала конникът ви пази

от раняване поне!

А десницата му слава

може да ви отреди

и не страдате тогава

от това, че сте с юзди.

Ах, Алваро, вече зная:

друга те отне от мен!

Как ли твоят хлад от тая

непозната бе стопен?

С добродетел най-отбрана

смяташ, че се слави тя…

Да, харесваш я — остана

да ме мъчи ревността.

Тъй като ме подозираш,

ти самият страдаш, ах!

Щом ме няма, ме презираш,

щом съм с теб — изпитваш страх.

Сред терзание зловещо

без причина стена аз:

лъжа, щом продумам нещо,

мамя, щом мълча без глас!

Теб, любов, те оскверниха,

мен упрекват ме в лъжи —

отмъсти и с кротост тиха

грешката му покажи,

направи така, че свято

да ме търси нощ и ден,

да презре страстта, която

не е свързана със мен.

Ах, съперницата моя

с мен се разпорежда днес

и очаквам вече своя

край в робия — край злочест!

О, сърце, не бий така за

поруганите мечти —

само ще родиш омраза!

Аз мълча — мълчи и ти!

Звученето на гласа, пеенето, смисълът на стиховете, начинът на изразяването им ме доведоха до неизразим с думи смут. „Фантастично създание, опасна измамница! — извиках и бързо се измъкнах от мястото, където бях останал прекалено дълго. — Нима е възможно по-сполучливо да се имитират чертите на истината и на природата? Истински щастливец съм, че едва днес открих пролуката в тази ключалка, в противен случай често бих идвал тук да се опиянявам, охотно бих се самозалъгвал! Да се махаме оттук! Още утре да идем в Брента! Не, още тази вечер!“

Извиках веднага един слуга и му заповядах бързо да товари в гондолата всичко необходимо ми, за да прекарам нощта в новия си дом.

Прекалено трудно би ми било да изчакам нощта в странноприемницата. Излязох вън. Вървях без цел. На ъгъла, край входа на едно кафене ми се стори, че видях да влиза там онзи Бернадильо, който при разходката ни в Портичи придружаваше Соберано. „Още призраци — рекох си, — преследват ме.“ Качих се в гондолата и обиколих Венеция, канал след канал; прибрах се в единадесет вечерта. Исках веднага да замина за Брента и тъй като уморените ми гондолиери отказаха да гребат, бях принуден да наема други; те се представиха, тогава слугите ми, предупредени за моите намерения, наскачаха преди мене в гондолата заедно с вещите си. Биондета ме следваше.

Едва бях стъпил в лодката, когато нечии викове ме накараха да се обърна. Видях, че една маска пронизваше Биондета.

— Ти ми го отне! Умри! Умри, омразна съпернице!

Покушението бе осъществено тъй светкавично, че останалият на брега гондолиер не успя да го предотврати. Той се опита да атакува убиеца, замахна с горящ факел пред очите му, но дотича друга маска и го отблъсна със заплашителен жест. По странния й глас ми се стори, че разпознах Бернадильо.

Изскочих от гондолата не на себе си. Убийците бяха изчезнали. Светлината на факела ми откри Биондета — бледа, обляна в кърви, издъхваща.

Моето състояние бе неописуемо. Всяка друга мисъл се изличи. Виждах пред себе си само обожаваната жена — жертва на нелепо предубеждение, на празната ми и безумна доверчивост, — която до този миг бях подлагал непрекъснато на най-жестоки оскърбления.

Хвърлих се към нея и същевременно зовях за помощ, за отмъщение. Появи се хирург, привлечен от шумотевицата. Наредих да пренесат ранената в апартамента ми и от страх, че едва ли ще се погрижат за нея достатъчно съвестно, сам се нагърбих с половината задължения.

Когато я разсъблякоха, когато видях това красиво тяло окървавено и двете зейнали, дълбоки рани, които сякаш бяха поразили източниците на живота, аз изрекох и извърших хиляди луди неща.

Биондета видимо лежеше в безсъзнание и не можеше да ме чуе, но гостилничарят, слугите му, хирургът, както и двамата повикани лекари прецениха, че за болната е опасно да ме оставят в близост с нея. Изведоха ме от стаята.

Оставиха до мен слугите ми, но когато един от тях, без много да мисли, ми каза, че според лекарския съвет раните са смъртоносни, аз се разкрещях пронизително. Най-после, измъчен от тези пристъпи, изпаднах във вцепенение, което преля в сън.

Стори ми се, че насън видях майка си; аз й разказвах приключението и дори, за да й го обясня по-добре, я повеждах към развалините на Портичи.

— Нека да не отиваме там, сине — казваше ми тя, — подлагате се на явна опасност.

Движех се сигурно, когато пресичахме тесния проход, но изведнъж една ръка ме тласна в пропастта; познах я — беше ръката на Биондета. Падах, но друга ръка ме изтегли и аз се озовах в майчините обятия. Събудих се, задъхан от ужас.

— О, нежна моя майко! — извиках. — Не ме изоставяте дори в съня.

„Биондета! Нима искате да ме погубите?! Но не — този сън е творение на разстроеното ми въображение. О, трябва да изгоня мислите, които ме лишават от признателност и човечност.“

Извиках един слуга, за да ми каже новините.

— Двамата хирурзи бдят, пуснали са й много кръв, боят се от треска.

Когато на сутринта свалиха превръзките, решиха, че само дълбочината на раната е опасна, но ето че треската връхлетя, веднъж и още веднъж, наложи се да я пресичат с нови кръвопускания.

Аз толкова настоявах да вляза при нея, че беше невъзможно да ми откажат. Биондета бълнуваше и непрекъснато повтаряше моето име. Гледах я — никога не ми е изглеждала толкова красива.

„Нея ли — мислех си — възприемах като разхубавен призрак, като облак искрящи изпарения, скупчили се единствено за да завладеят чувствата ми? Та в нея, както и в мене, животът искреше, но ето че тя сега го губи, защото аз не пожелах да я изслушам, защото съзнателно я подложих на смъртна опасност. Аз съм тигър, истинско чудовище. Ако ти, о, най-достойна за обич, склопиш очи, аз не искам да те преживея. О, колко низко се отплатих за твоите добрини, ще умра, но преди това ще принеса в жертва над гроба ти диво жестоката Олимпия.

Ако небето пожелае да те върне при мене, ще бъда твой. Ще се отблагодаря за всичките ти благодеяния, ще възнаградя добродетелите и търпението ти, ще изпълня своя висш дълг — да те направя щастлива, като сляпо ще ти подчиня чувствата и желанията си.“

Няма да описвам тук мъчителната борба на лекарите и на природата да върнат към живот изнемогващото от толкова приведени в действие подкрепителни средства тяло. Изминаха двадесет и един дни между страха и надеждата, най-после треската бе прогонена и сякаш съзнанието на болната започна да се възвръща.

Наричах я „мила ми Биондета“, тя стисна ръката ми. В този миг осъзна света наоколо. Седях до главата й, тя впиваше очи в мене, а от моите капеха сълзи. Не мога да опиша благосклонността и изразителността на усмивката, която ми дари. „Скъпа Биондета — промълви тя. — Аз съм скъпата на Алваро Биондета.“ Искаше да сподели повече неща, но отново ме принудиха да се оттегля.

Твърдо реших да остана в стаята, в едно ъгълче, откъдето тя не би могла да ме види. Най-после отново ми разрешиха да се приближа.

— Биондета — казах й, — наредих да преследват убийците ви.

— О, пощадете ги — отвърна тя, — те са виновниците за моето щастие. Ако издъхна, ще е за вас; ако живея, ще е, за да ви любя.

Разумно е да съкратя описанието на трогателните сцени помежду ни до деня, когато лекарите ме увериха, че мога да отведа Биондета край брега на Брента, където чистият въздух ще върне силите й. Настанихме се там. Още щом полът й се потвърди, когато трябваше да се превържат раните, аз наех две жени за прислуга. Обкръжих я с всевъзможни удобства и мислех единствено за нейното успокоение, развлечение и удоволствие.

Силите й видимо се възстановяваха и красотата й сякаш придоби непознат блясък. Най-после си позволих, без да се опасявам за здравето й, да я въвлека в по-дълъг разговор.

— О, Биондета — казах й, — упоен съм от обич. Убедих се, че вие не сте фантастично създание. Сигурен съм, че ме обичате въпреки досегашното ми отблъскващо поведение спрямо вас. Но вие добре знаете, че имах основания за тревоги. Разкрийте ми тайната на странното видение, което порази погледа ми под свода на Портичи. Откъде идваха и къде отиваха ужасното чудовище и малката кучка, която изникна непосредствено преди вас? Как, защо ги заместихте вие и какво ви привърза към мене? Кои бяха те? Коя сте вие? Успокойте окончателно преданото вам сърце, което е готово да ви се обрече навеки.

— Алваро — отговори Биондета, — изумени от смелостта ви, некромантите искаха да се позабавляват, като ви унижат, и вдъхвайки ви ужас, да ви превърнат в жалък роб на своите желания. Те предварително се подготвиха да ви изплашат, като ви подтикнаха да повикате най-могъщия и най-опасния сред духовете; с помощта на подвластните им сили ви подготвиха едно представление, което щеше да ви убие от ужас, ако силата на душата ви не бе обърнала срещу тях собствените им уловки. Вие се държахте героично и възхитените от смелостта ви силфиди, саламандри, гноми, ондини[9] решиха изцяло да ви подкрепят в борбата с вашите врагове. По произход аз съм силфида, една от най-знатните сред тях. Появих се в образа на малка кучка, получих заповедите ви и всички ние се разбързахме да ги изпълним с охота. И колкото повече високомерие, решимост, непринуденост, интелигентност проявявахте вие в заповедите си, толкова повече нарастваше нашето възхищение и усърдие. Повелихте ми да ви служа като паж, да ви развличам като певица. С радост се подчиних и подчинението ми достави такава наслада, че реших навеки да се посветя на вас. „Трябва — помислих си — да реша своята съдба и своето щастие. Обречена на непрекъсната несигурност сред въздушните вълни, лишена от чувства и радости, робиня на заклинанията и играчка на фантазията на кабалистите, по задължение ограничена в правата и познанията си, нима и за в бъдеще ще се колебая какви средства да избера, за да облагородя своята същност? Разрешено ми е, ако се съюзя с мъдрец, да приема телесно одеяние: ето го. Щом приема простосмъртен женски образ, по силата на тази желана от мен промяна, ще изгубя естествените права на силфидите и поддръжката на своите дружки, но ще изпитам щастието да обичам и да бъда обичана. Ще служа на моя победител, ще му разкрия величието на неговата природа, той дори не подозира какви преимущества крие тя. Тогава той ще подчини на волята ни стихиите, чието царство напуснах, и духовете от всички сфери. Той е създаден, за да бъде господар на вселената, а пък аз ще бъда господарка, обожаваната от него господарка.“ Тези мисли, необикновено бързи за лишено от органи и субстанция същество, мигновено предопределиха моето решение. Аз запазих личността си, но приех женското тяло, което ще напусна заедно с живота. Когато почувствах плътта си, Алваро, открих, че имам и сърце. Възхищавах се от вас, обикнах ви, но какво стана с мен, когато открих само ненавист и омраза от ваша страна. Не беше възможно нито да се променя, нито дори да се покая, подложена съм на всички превратности, които дебнат създанията от вашия род, и същевременно си навлякох гнева на духовете, безпощадната омраза на некромантите: лишена от вашата закрила, аз станах най-нещастното същество под небесата, но какво говоря — и сега бих била същото, ако не ме закриляше вашата любов.

Прелестта на лицето и жестовете й, звукът на нейния глас още повече увеличаваха очарованието, излъчвано от този разказ. Не разбирах нищо от това, което чувах. Но нима въобще имаше нещо разбираемо в приключението ми!

„Всичко това ми се струва сън — мислех си, — но нима човешкият живот е нещо друго? Сънищата ми са по-необичайни, това е всичко. С очите си видях как тя очакваше помощ единствено от изкуството на лечителите, как стигна почти до дверите на смъртта, след като премина всички граници на изтощението и болката. Човекът бил смесица от кал и вода. Но защо пък жената да не е сътворена от роса, от земни изпарения, от слънчеви лъчи и от сгъстени отломки на дъгата? Кое е възможното?… И кое — невъзможното?“

В резултат от тези размишления аз още по-силно се поддадох на влечението си, като вярвах, че се допитвам до разума си. Обсипвах Биондета с благоразположение и с невинни ласки. Тя ги приемаше с възхитителна непосредственост, с естествена свенливост, която е независима от ума и страха.

[6] Цехин — стара венецианска златна монета. — Б.пр. ↑

[7] Тук е изложена теорията за числата, която има изключително значение във вярванията на кабалистите. — Б.пр. ↑

[8] Баркарола — песен на венецианските гондолиери. — Б.пр. ↑

[9] Силфиди, саламандри, гноми, ондини — според учението на философа мистик Парацелз това са духовете на стихиите: въздух, огън, земя и вода. — Б.пр. ↑

Измина месец в опияняващо блаженство. Биондета се възстанови напълно и вече можеше да споделя разходките ми. Поръчах да й ушият костюм на амазонка; с тази дреха и с една широкопола, обкичена с пера шапка тя привличаше всички погледи. Не се и съмнявахме, че безгрижните граждани, които при хубаво време плъзваха из вълшебното крайбрежие на Брента, завиждаха на нашето щастие. Дори жените сякаш се бяха отрекли от присъщата им ревност, покорени може би от несъмненото превъзходство на съперницата си или пък обезоръжени от поведението й, което свидетелстваше, че тя и не помисля за това превъзходство.

В очите на света аз бях обичаният любовник на прелестното създание, гордостта бе равна на любовта ми, а ласкателната мисъл за бляскавия й произход още повече увеличаваше самочувствието ми.

Не се и съмнявах, че Биондета притежава най-редки познания, и не без основание предполагах, че целта й е да ме посвети в тях. Но тя беседваше с мене само за най-обикновени неща и сякаш бе забравила за другото. Една вечер, докато се разхождахме по терасата на градината, й казах:

— Биондета, когато тъй радващата ме склонност ви повели да свържете съдбата си с моята, вие обещахте, че ще ме направите достоен за любовта си, като споделите с мен недостъпни за повечето хора знания. Нима сега ви се струвам недостоен за вашите грижи; нима е възможно толкова нежна, толкова деликатна любов като вашата да не желае да облагороди своя обект?

— О, Алваро — отговори ми тя, — едва от шест месеца съм жена и имам чувството, че страстта ми все още преживява своя първи ден. Простете, че най-нежното чувство опиянява сърцето ми, което преди това никога нищо не е изпитвало. Бих желала да ви науча да обичате като мене и дори само благодарение на тази способност вие ще се издигнете високо над себеподобните си, но човешката гордост е устремена към по-други наслади. Вродено безпокойство не й позволява да се наслади на щастието, ако в бъдещето не открива още по-пълно блаженство. Да, аз ще ви обуча, Алваро. С удоволствие бях забравила своя собствен интерес, ето че той ми напомня за себе си, защото отново трябва да възвърна своето величие във вашето; но не е достатъчно само да ми обещаете да бъдете мой, необходимо е да ми се отдадете без остатък и навеки.

Седяхме на обвита в зеленина пейка, в дъното на градината, а над главите ни се сплитаха клонките на орловите нокти. Хвърлих се в нозете й.

— Скъпа Биондета — казах, — кълна ви се във вярност, готова да издържи на всички изпитания!

— Не — отговори тя, — вие не ме познавате, вие и себе си не познавате; необходимо ми е абсолютно отдаване. Само то може да ме успокои и задоволи.

Възторжено целувах ръката й, повтарях клетвите си: тя ми противопоставяше своите опасения. С разгорещяването на спора главите ни се сведоха, а устните ни се срещнаха… В този миг почувствах дръпване за долния край на дрехата и силно разтърсване. Беше кучето ми, подареният ми млад дог. Всеки ден го разигравах с кърпичката си. Предишната вечер избяга от къщи и за да предотвратя второ бягство, бях заповядал да го вържат. Но той току-що бе скъсал каишката и воден от обонянието си, ме бе намерил; сега ме дърпаше за пеша на плаща, за да ми покаже колко е щастлив и да ме предизвика към закачки. Опитах се да го прогоня с ръка, скарах се гласно, но се оказа невъзможно да го отделя от себе си: той тичаше, връщаше се към мене, лаейки, най-после нахалството му взе връх, хванах го за нашийника и го отведох вкъщи.

Когато тръгнах обратно към беседката, за да се върна при Биондета, един слуга изтича по петите ми и съобщи, че трапезата е сервирана. Заехме местата си около масата. Биондета като че ли изглеждаше смутена. За щастие не останахме сами — един млад благородник бе дошъл да сподели с нас вечерта.

На другия ден влязох при Биондета с твърдото решение да й разкажа за сериозните размисли, които ме бяха налегнали през нощта. Тя още лежеше и аз седнах до нея на леглото.

— Вчера — казах й — едва не извършихме лудост, за която бих се разкайвал до края на дните си. Моята майка иска да се оженя на всяка цена. Не мога да принадлежа никому, освен на вас, но и нямам право да поемам сериозни задължения без нейното съгласие. Аз гледам на вас като на своя бъдеща жена, Биондета, и затова мой дълг е да ви уважавам.

— Но нима не е необходимо и аз също да ви уважавам, Алваро? И все пак не би ли било това чувство отрова за нашата любов?

— Лъжете се — отговорих й, — то е само чудесна подправка.

— Хубава подправка, която ви води към мене леденостуден, която ме вкаменява. Ах, Алваро, Алваро, за щастие не разбирам нищо от брътвежите ви, аз нямам майка и баща и искам да обичам от все сърце, без такава подправка. Казвате, че държите да се съобразите с майчината воля; това е естествено, достатъчно, обаче тя да утвърди съюза на сърцата ни, защо е необходимо да го предшества? Вашите предразсъдъци са резултат от грешки на образованието ви, обмислени или не, все едно, те са причина за непоследователното ви и странно поведение. А когато срещнете истински задължения, вие си внушавате, че е невъзможно или ненужно да ги изпълните; най-после, търсите как да се отклоните от пътя, който би ви отвел към притежанието на най-желаното от вас. Нашият съюз, нашите отношения попадат в зависимост от чужда воля. Кой знае дали доня Менсия ще реши, че съм от достатъчно благороден род, за да вляза в семейството на Маравиляс? И тогава аз ще бъда презряна! О, защо вместо сам да грабнете желаното, трябва да го получите от нея? Дали с мен говори мъжът, предопределен за високата наука, или детето, слязло от планините на Естремадура? И да убия ли аз своята чувствителност, щом виждам, че повече пазят чуждата? Алваро, Алваро, превъзнасят любовта на испанците, но в сърцата им винаги ще има повече място за гордост и надменност, отколкото за обич.

Вече бях видял доста необикновени сцени, но все пак не бях подготвен за тази. Искаше ми се някак да оправдая уважението към майка си, повеляваше ми го дългът, а също — и дори в по-голяма степен — признателността и привързаността. Но тя не ме слушаше…

— Не без причина станах жена, Алваро, вие ме отнехте от самата мене и аз искам да ви взема от вас самия. Доня Менсия трябва да не е на себе си, ако по-късно се противопостави. Не говорете повече. Откакто ме уважават, откакто взаимно се уважаваме, откакто уважаваме всичко живо, аз ставам все по-нещастна, дори повече, отколкото когато ме ненавиждаха.

И тя се разплака.

За щастие аз съм горд и това качество ме спаси от порива на слабост, който би ме запратил в нозете на Биондета в желанието ми да разоръжа безпричинния й гняв и да пресуша сълзите, довеждащи ме до отчаяние. Отидох в кабинета си. Ако в този миг някой ми бе надянал окови, щеше да ми окаже услуга; най-после, тъй като се опасявах от изхода на вътрешната борба, която бушуваше в мене, изтичах към гондолата си. Една от прислужниците на Биондета се изпречи на пътя ми.

— Отивам във Венеция — казах й, — необходимо е да се явя на заведения срещу Олимпия процес.

Заминах веднага, терзаеше ме опустошително безпокойство, бях недоволен от Биондета и от себе си, виждах, че единствената ми възможност е да се мятам между подлостта и безнадеждността.

Пристигнах в града, изскочих от гондолата на първия пристан. Като в мъгла прекосих всички улици по пътя си, дори не забелязах, че върху ми ще се сгромоляса страхотна буря и трябва да се погрижа за подслон.

Беше средата на юли, скоро заваля пороен дъжд, примесен с едри зърна град.

Видях пред себе си отворена врата: беше на църквата при големия францискански манастир, скрих се вътре.

Първо си помислих, че откакто съм във Венецианската република, трябваше да се случи такова премеждие, за да вляза в църква; след това си дадох сметка, че напълно съм занемарил религиозните си задължения. Най-после, в желанието да се откъсна от тези мисли, започнах да разглеждам картините и статуите в църквата: направих любопитна обиколка около храмовия кораб и хора.

Накрая стигнах до затънтено параклисче, беше осветено от лампа, защото външната светлина не достигаше до него; в дъното на параклиса нещо ослепително привлече погледа ми; беше статуя. Два ангела спускаха женска фигура в гробница от черен мрамор, а други два ридаеха край гроба.

Фигурите бяха от бял мрамор, естественият блясък на камъка отразяваше слабата светлина на лампата и изпъкваше още по-силно от контраста с черното; обзе ме чувството, че самите фигури излъчват светлина, която осветява параклиса. Приближих се, разгледах композицията: статуите ми се сториха безупречно пропорционални, най-съвършено изваяни и пълни с живот.

Насочих погледа си към главната фигура. Но какво ми стана? Стори ми се, че виждам лика на майка си. Почувствах се изпълнен със силна и нежна болка, със свята почит. „О, майко, като позволихте на това студено изваяние да наподоби скъпите ви черти, вие без съмнение ме предупреждавате, че недостатъчната ми нежност и безпорядъкът в живота ми ще ви отведат в гроба. О вие, най-достойна сред жените! Колкото и да е заблуден Алваро, всичките ви права над сърцето му са съхранени. Хиляди пъти ще предпочете той да умре, преди да измени на подчинението, което ви дължи: нека безчувственият мрамор му бъде свидетел. Уви, разкъсва ме най-тираничната страст, не ми е възможно да се овладея. Вие, майко, току-що разговаряхте с очите ми, говорете, о, говорете на моето сърце; ако трябва да изтръгна от него страстта, научете ме как бих могъл да сторя това, без да се разделя с живота си.“

Щом произнесох тази гореща молба, аз се прострях по лице о земи и в това положение зачаках отговор. Почти бях сигурен, че отговор ще има — толкова силен бе поривът на чувствата ми.

Сега размислям над онова, което тогава не бях в състояние да направя: в случаите, когато, за да поправим поведението си, молим за помощ небесата, ние напрягаме всичките си духовни сили и дори ако там горе не чуят молбата ни, можем, докато сме съсредоточени, да използваме богатите възможности, които ни предоставя собственото ни благоразумие. Аз заслужавах да бъда оставен само на своето благоразумие и ето какво ми подсказа то: „Ще си поставиш за цел да изпълниш дълга си, ще отдалечиш страстта от себе си, а в хода на събитията ще дойде и просветлението.“

„Хайде — помислих си, докато ставах стремително, — трябва да разкрия сърцето си пред майка си и още веднъж да потърся убежище в скъпите й обятия.“

Върнах се в първата странноприемница, наех кола и без особени приготовления отпътувах по Тюренския път, за да стигна през Франция в Испания. Преди това сложих в един пакет банков чек за триста цехина и следното писмо:

На скъпата ми Биондета.

Разделям се с вас, скъпа ми Биондета, и това би означавало, че се разделям с живота си, ако надеждата да се завърна бързо не утешаваше сърцето ми. Отивам, да видя майка си; въодушевен от вашия пленителен образ, вярвам, че ще я спечеля и ще дойда при вас с нейното съгласие: за да сключим съюза, от който зависи щастието ми. Радостен съм, че ще изпълня своя дълг, преди изцяло да се отдам на любовта и да предам във ваша власт остатъка от земните си дни! Вие ще опознаете испанеца, Биондета: по поведението му ще разберете, че както се подчинява на кръвния си дълг, тъй умее да изпълнява и останалите си задължения. Щом съзрете щастливия резултат от предразсъдъците му, ще престанете да наричате гордост чувството, което го обвързва. Не се съмнявам в любовта ви: бяхте ми обещали пълно покорство, ще потвърдите още по-добре това, като проявите нищожно снизхождение към постъпка, която цели единствено постигането на общото ни благополучие. Изпращам ви необходимото за поддържането на нашия дом. От Испания ще получите най-достойния за вас дар, за да облекчи очакването на мига, когато най-страстната нежност ще доведе в нозете ви.

Вашият роб.

Пътувах към Естремадура. Беше най-хубавото годишно време и сякаш всичко хармонираше с нетърпението ми да пристигна в родината си. Вече бях съгледал камбаните на Тюрен, когато една полудяла от бързане пощенска кола надмина моята карета, спря и аз видях през вратата някаква жена, която ми правеше знаци и се втурна да слиза.

Моят кочияш също спря, слязох и аз и Биондета падна в прегръдките ми; тя успя да промълви само: „Алваро, вие ме изоставихте!“, и замря в несвяст.

Отнесох я в каретата си, само там можех да я настаня удобно, защото тя за щастие бе двуместна. Направих всичко възможно, като я освободих от онези дрехи, които пречеха; продължих пътя, като я придържах в ръцете си, а състоянието ми не е трудно да се отгатне.

Спряхме в първата що-годе по-угледна странноприемница; отнесох Биондета в най-удобната стая. Положих я върху леглото и седнах до нея. Заповядах да донесат амонячни соли и билки, които да възвърнат съзнанието й. Най-после тя отвори очи.

— Още веднъж вие пожелахте моята смърт — каза тя, — е какво, желанието ви ще се сбъдне.

— Колко сте несправедлива! — отговорих. — По волята на каприза се противопоставяте на разумни и необходими мои действия. Ако не намеря начин да ви се противопоставя, рискувам да наруша дълга си и да се изложа на неприятности, на угризения на съвестта, които ще смутят спокойствието на нашия съюз. Взех решение да избягам, за да получа майчиното съгласие.

— Защо, о, жестокосърдечни, не споделихте намерението си с мене? Аз бих ви последвала. Но да ме изоставите сама, без покровителство, в ръцете на отмъстителните неприятели, които си създадох заради вас; спокойно да ме гледате изложена по ваша вина на най-унизителни оскърбления…

— Обяснете ми, Биондета! Би ли се осмелил някой?

— А какво би рискувал срещу създание от моя пол, от никого непризнато, без никаква поддръжка? Недостойният Бернадильо откри следите ни във Венеция; щом вие изчезнахте, той престана да се бои от вас: откакто ви принадлежа, е безсилен срещу мене, но успя да смути въображението на прислугата, като насели вашата къща в Брента със създадени по негова заповед призраци. Слугините ми се изплашиха и ме изоставиха. Навред се разнесе слух, потвърден от много писма, че някакъв таласъм отвлякъл капитан от гвардията на Неаполския крал и го отвел във Венеция. Твърди се, че този таласъм съм аз, и разпратените описания почти го доказват. Всички ужасени се отдръпваха от мене; молех за помощ, за съчувствие, но никъде не ги откривах. Най-после златото сполучи там, където човечността се оказа безсилна. Изключително скъпо ми продадоха една стара пощенска кола. Намерих водачи, кочияши, тръгнах след вас…

Моята решителност като че ли се разколеба, докато Биондета разказваше за премеждията си.

— Не беше възможно — казах й — да предвидя такъв ход на събитията. Представях си, че сте обект на вниманието, на уважението, които жителите край брега на Брента ви засвидетелстват. Нима можех да предположа, че в мое отсъствие те ще ви оспорят това, което толкова бяхте заслужили. О, Биондета, нали сте ясновидка, не трябваше ли да предвидите, че като се противопоставяте на тъй разумните ми намерения, ще ме подтикнете към отчаяни решения? Защо?…

— Нима винаги успяваме да овладеем импулса да се противопоставим? Аз се превърнах в жена по собствена воля, Алваро, но ето че в крайна сметка съм жена, изложена на всякакви въздействия, а не парче мрамор. Сред елементите, съставящи всемира, избрах първичната материя, от която е сътворено тялото ми: тя е извънредно възприемчива, но ако не беше такава, би ми липсвала чувствителност, за да изпитвам влечение към вас, и скоро щях да ви се сторя непоносима. Простете ми, задето рискувах да приема всичките несъвършенства на своя пол, но сторих това, за да получа, ако е възможно, и всичките му прелести. Ето че лудостта е извършена и такава, каквато съм сега, моите възприятия са несравнимо изострени: въображението ми наподобява вулкан. С една дума, притежавам неистови страсти, които би трябвало да ви плашат, ако вие не бяхте обектът на най-необузданата от тях и ако не познавахте по-добре принципите и проявленията на тези природни пориви, отколкото ги познават учените в Саламанка[10]. Дават им най-отвратителни названия и твърдят, че на всяка цена трябвало да бъдат угасени. Да гасят небесния огън, единствената сила, с чиято помощ тялото и душата могат да си взаимодействат, и в същото време да търсят несъществуващи начини за поддръжката на техния съюз! Това е ужасно глупаво, мили ми Алваро! Наистина трябва да управляваме тези движения, но понякога ни се налага и да им се подчиняваме. Ако им противодействаме, ако се възмущаваме от тях, те всичките едновременно се освобождават от оковите на волята ни и тогава вече разумът ни не знае на какво да се опре, за да управлява. Моля ви, Алваро, щадете ме в такива мигове — та аз съм едва на шест месеца и се възторгвам от онова, което сега изпитвам. Помнете, че отказите ви, необмислените думи унизяват любовта, бунтуват гордостта, будят яда, недоверието, страха. Но какво ли говоря?! Предвиждам своята гибел и виждам моя Алваро също тъй нещастен!

— О, Биондета — възкликнах аз, — когато съм край вас, удивлението ми не секва, сякаш откривам самата природа в изповедта ви за вашите влечения. Но ние ще открием срещу тях противоотрова в убежището на взаимната ни нежност. Нима не ще потърсим надежда и в съветите на благородната ми майка, която ви очаква с разтворени обятия? Сигурен съм, че тя ще ви обикне и всичко наоколо ще ни помага да преживеем щастливи дни…

— Налага се да желая това, което желаете вие, Алваро. Добре познавам жените и не храня тъй силни надежди, но за да ви се харесам, бих искала да се подчиня, затова се предавам.

Радвах се, че пътувам за Испания в обществото на създанието, което плени чувствата ми; бързах да открия пътя през Алпите, за да стигна във Франция, но сякаш, откакто не бях сам, небето ми се противопоставяше: страшни бури ни задържаха и правеха пътищата непроходими. Конете се заваляха, каретата, която изглеждаше нова и добре сглобена, имаше нужда от поправки на всяка пощенска станция — ту се чупеше ос, ту колело, ту пък ходовата част. Най-после, след безкрайни препятствия, стигнахме до прохода Тенд.

Сред всевъзможните причини за безпокойство и сред вълненията, които ми причиняваше неприятното пътуване, аз се възхищавах от характера на Биондета. Сякаш не беше вече онази нежна, тъжна или гневяща се жена, която познавах: сякаш искаше да облекчи тревогите ми, като често се отдаваше на безгрижно избликнало веселие или пък ме убеждаваше, че умората съвсем не й е противна.

Приятните й шеги бяха примесени с толкова съблазнителни ласки, че аз не успявах да устоя: отдавах им се, но сдържано — мисълта да не изложа гордостта си служеше като спирачка за силата на желанията ми. Биондета четеше съвсем ясно погледите ми, ясно виждаше моето смущение и не правеше опити да го увеличава. Признавам, че се намирах в опасност. Така веднъж не бих могъл да кажа какво щеше да стане с чувството ми за чест, ако колелото не се беше счупило. Този случай ме накара да бъда по-внимателен занапред.

След невероятно уморителен преход ние стигнахме в Лион. В знак на внимание към нея се съгласих да отпочинем няколко дни. Тя насочи вниманието ми към непринудените и леки нрави на френската нация.

— В Париж, в двора — ето къде бих искала да ви видя. Материални средства няма да ви липсват, ще играете ролята, която ви харесва, пък аз знам сигурни средства, за да ви осигуря най-високо положение: французите са галантни и макар да нямам кой знае колко високо мнение за външността си, най-изисканите сред тях ще дойдат да ми засвидетелстват почитта си, но аз ще ги пожертвам до един заради, моя Алваро. Колко хубав повод за тържество на испанската суетност!

Възприех това предложение като шега.

— Не — отговори тя, — аз сериозно ви предлагам тази фантазия.

— Тогава да побързаме към Естремадура — казах аз — и ще се върнем да представим пред френския двор съпругата на дон Алваро Маравиляс, тъй като не ни подхожда да я въведем там като някаква авантюристка.

— Поела съм по пътя за Естремадура — промълви тя — и трябва да гледам на нея като на онази крайна точка, където ме чака щастието ми. Ах, как да сторя така, че никога да не я видя?

Чувах и виждах отвращението й, но напредвах към целта си и ние скоро се озовахме на испанска територия. Непредвидени обстоятелства, тресавища, непроходими пътища, пияни мулетари, вироглави мулета: всички те още по-малко, отколкото в Пиемонт и в Савоя, можеха да спрат устрема ми.

Говорят се, и то с право, много лоши неща за испанските гостилничари; въпреки това се считах за щастлив, когато дневните препятствия не ме принуждаваха да прекарвам нощта в полето или в някоя изоставена плевня.

— Какъв ли ще е краят, който търсим — казваше Биондета, — ако се съди по мъките, дето ни спохождат? Много далеч ли сме още?

— Намирате се — отговорих — в Естремадура, най-много на десет левги[11] от замъка Маравиляс.

— Сигурно няма да стигнем дотам, небето ни пречи да се доближим. Погледнете как се сгъстяват облаците.

Обърнах очи към небето и трябва да кажа, че то никога не ми се е струвало по-заплашително. Успокоих Биондета, че плевнята, в която се приютихме, може да ни защити от бурята.

— Но ще ни защити ли и от гръмотевиците? — каза ми тя.

— Какво толкова са за вас гръмотевиците, та вие сте свикнали да живеете сред ефира, колко често сте виждали как те се раждат и навярно отлично познавате физическата им природа!

— О, ако ги познавах малко по-зле, сигурно нямаше да ме е страх; но от обич към вас аз се предадох във властта на физическите явления и се боя от тях, защото те убиват, боя се именно защото са физически.

Бяхме седнали върху две купчини слама в двата края на плевнята. Междувременно бурята приближи, като бучеше страховито. Небето приличаше на огън, разпалван от духащи в хиляди посоки ветрове. Тътенът от гръмотевиците, повтарян от ехото на близките планини, ечеше ужасяващо наоколо. Те не следваха една след друга, а сякаш едновременно се сгромолясваха. Вятър, град, дъжд спореха помежду си кой ще изпълни с най-черен ужас зловещата картина, която поразяваше възприятията ни. Избухна светкавица, тя сякаш възпламени убежището ни. Последва зловещ гръмотевичен, тътен. Затворила очи, е длани върху ушите, Биондета се хвърли в обятията ми:

— О, Алваро, загубена съм!

Опитах се да я успокоя.

— Сложете ръката си на сърцето ми — каза тя. Постави я върху гърдите си и макар че сбърка, като я допря до място, отдето биенето не се усещаше особено ясно, успях да доловя, че вълнението е необикновено. Тя с все сила ме целуваше и след всяка светкавица двойно увеличаваше набезите си. Най-после отекна гръм, по-страшен от чутите дотогава. Биондета се прикри така, че в случай на нещастие мълнията да не я порази, преди, да е повалила мене.

Тази проява на боязън ми се стори странна и започнаха да ме плашат не толкова последствията от бурята, колкото намеренията на жената да надвие съпротивата ми. Макар че възмущението ми бе неизразимо, изправих се и казах:

— Биондета, вие просто не знаете какво правите. Успокойте страха си, този грохот не заплашва нито вас, нито мене.

Видимо спокойствието ми я удиви, но тя успя да прикрие мислите си и продължи да се преструва на изплашена. За щастие след това последно издихание на бурята небето започна да се прочиства и светликът на луната възвести, че стихиите не бива да ни плашат вече.

Биондета не помръдваше от мястото, където се бе приютила. Седнах безмълвно до нея, тя се престори на заспала и аз потънах в размисли за своята страст, по-тъжни от всички, които ме бяха спохождали от самото начало на приключението. Ще изложа съвсем накратко разсъжденията си: любовницата ми е очарователна, но аз искам да я направя своя съпруга.

Когато, потънал в размисъл, денят ме изненада, станах, за да видя дали можем да продължим пътя си. За момента това се оказа невъзможно. Мулетарят, който караше каретата ми, каза, че мулетата не са годни за впрягане. Докато бях в затруднение, Биондета се присъедини към мене. Вече започвах да губя търпение, но ето че някакъв мъж с ужасяващо лице, но с могъщо телосложение се появи пред портата на фермата; той гонеше пред себе си две прилични на вид мулета. Предложих му да ме откара до вкъщи; той знаеше пътя, за цената се спогодихме. Понечих да се кача в каретата, когато ми се стори, че разпознах една пресичаща пътя селянка, след нея вървеше слуга. Приближих се и я огледах: беше Берта, честна стопанка от моето село и сестра на дойката ми. Повиках я, тя спря, на свой ред погледна към мене, но видях в очите й горестно смайване.

— Как, нима това сте вие, дон Алваро? — каза.

Какво търсите на това място, където гибелта ви е сигурна, където причинихте безутешна скръб?

— Аз ли, скъпа ми Берта? Но какво съм направил?

— О, сеньор Алваро, нима не ви измъчва съвестта за горестното положение, в което поставихте достойната си майка, добрата ни господарка! Тя умира…

— Умира ли? — извиках.

— Да — продължи тя, — в резултат от мъката, която й причинихте, в този миг, докато говоря с вас, тя сигурно вече не е между живите. До нея стигнаха писма от Неапол, от Венеция. В тях пишеше неща, които разтреперват. Нашият добър господар, вашият брат, е бесен: той казва, че ще успее да вземе отвсякъде заповеди за арестуването ви, че ще ви издаде, сам ще ви предаде в ръцете на Инквизицията…

— Вървете, госпожо Берта, ако се връщате в Маравиляс и стигнете там преди мене, съобщете на моя брат, че скоро ще ме види.

Начаса запретнаха каретата, подадох ръка на Биондета, прикрих под маската на твърдостта смута в душата си.

— Как — попита тя изплашена, — нима ще се предадем на вашия брат? Ще раздразним с присъствието си и без това гневното семейство, опечалената прислуга…

— Нямам причини да се боя от брат си, госпожо, най-важно е да разсея заблужденията му, ако той ми предяви несправедливо обвинение. Пък ако е справедливо, длъжен съм да се извиня: тъй като вината ми е неволна, имам право да прося неговото състрадание и опрощение. Ако с неправилния си начин на живот съм вкарал майка си в гроба, трябва да измия позора и тъй гръмко да изплача тази загуба, че истинността и силата на съжаленията ми да изтрият в очите на цяла Испания онова петно, което ще се отпечата в кръвта ми по грешка на природата.

— О, дон Алваро, вие бързате към своята и моята гибел: тези изпращани отвсякъде писма, тези разпространявани с толкова упорита бързина предразсъдъци са следствие от нашите приключения и от преследванията, на които бях подложена във Венеция. Предателят Бернадильо, когото не познавате достатъчно добре, нашепва на брат ви натрапчиви идеи, той ще успее да го подтикне…

— Не, нима ще се побоя от Бернадильо и от всевъзможни негодници? Единственият опасен враг съм си аз самият, госпожо. Никой никога няма да склони брат ми към сляпо отмъщение, към несправедливост, към недостойни за умен и храбър благородник действия.

След този оживен разговор последва мълчание; то можеше най-накрая да стане тягостно и за двама ни, но след няколко минути Биондета лека-полека се унесе и заспа. Можех ли да не гледам към нея? Можех ли да я наблюдавам невъзмутимо? Върху това окъпано от всички съкровища и от великолепието на младостта лице сънят прибавяше към естествената прелест на покоя онази възхитителна, одухотворена свежест, която придава хармония на чертите; бях завладян от ново очарование: то отблъсна моите подозрения, безпокойствата се разсеяха и ми остана само силният страх, че внезапните, груби разтърсвания от клатушканията и друсанията на каретата причиняват неудобства на завладялото чувствата ми създание. Единственото ми занимание вече беше да придържам прекрасната главица, за да я предпазвам от удари. Но ето че изпитахме едно много силно раздрусване, което не успях да предотвратя, Биондета извика, а каретата се обърна. Беше се счупила оста, за наше щастие мулетата бяха успели да спрат. Измъкнах се и изпълнен с голяма тревога, се хвърлих към Биондета. Само лакътят й беше леко контузен и скоро ние отново стояхме изправени насред полето, изложени на обедния слънчев пек, само на пет левги от замъка на майка ми, но тъй като пред очите ни не се откриваше обитаемо място, нямахме никакво средство да стигнем дотам.

Все пак, като се взрях внимателно, стори ми се, че на разстояние една левга различавам дим над едно ниско сечище, насред което стърчаха и няколко доста високи дървета. Тогава поверих каретата на грижите на мулетаря и подканих Биондета да върви с мен към това място, което сякаш ми предлагаше илюзията за някаква помощ.

Колкото повече напредвахме, толкова повече се засилваше надеждата ни: малката горичка вече като че ли се разделяше на две; скоро се появи алея, в чието дъно се виждаха силуетите на скромни постройки, а в самия край се очертаваше голямо стопанство.

В това, макар и изолирано обиталище всичко се намираше в движение. Щом ни забеляза, някакъв мъж се отдели от останалите и приближи към нас. Заговори ни вежливо. Имаше порядъчна външност: беше облечен със сюртук от черен сатен, украсен с огнени ленти и със сребърни ширити. Изглеждаше на около двадесет и пет — тридесет години, имаше загоряло селско лице, а от загара му се излъчваше свежест и лъхаше сила и здраве.

Разказах му какво нещастие ме е довело при него.

— Господин рицарю — отговори ми той, — вие сте добре дошли сред хора, изпълнени с добра воля. Тук имам ковачница и вашата ос ще бъде поправена, но и да ми предложите цялото злато на моя господар — граф Де Медина — Сидония, нито аз, нито който и да било от хората ми ще се хване на работа днес. Ние с невестата ми се връщаме от църква, това е нашият най-хубав ден. Влезте! Щом видите булката, родителите, приятелите и съседите, които трябва да черпя, сам ще отсъдите дали ми е възможно сега да работя. Впрочем, ако вие с госпожата не презирате компанията на хора, които от веки веков са живели от своя труд, седнете с нас на трапезата, всички сме щастливи днес — от вас само зависи да споделите нашата радост. За работа ще мислим утре.

Той веднага заповяда да докарат каретата ми.

И ето ме гост на Маркос, фермера на господин херцога; ние влязохме в приготвения за сватбена гощавка салон, който заемаше цялата задна част на двора и се опираше до централната постройка: това бе един вид беседка с арки, потънали в гирлянди от цветя, отвътре се откриваше приятна гледка, погледът спираше първо на двете горички, после, през просека на алеята, се губеше към полята.

Масата беше приготвена, булката Луисия седеше между Маркос и мене, а Биондета — до Маркос; бащите и майките заедно с останалите роднини се бяха настанили насреща, а младежите заемаха двата края.

Младоженката свеждаше две големи черни очи, които не бяха създадени да гледат надолу; всичко, което й говореха, дори незначителните неща, я разсмиваше и я караше да аленее.

Достолепието владееше началото на пиршеството: такъв е националният обичай, но постепенно, щом разположените около трапезата мехове с вино започнаха да спадат, лицата се поотпуснаха. Гостите започнаха да се оживяват и неочаквано местните поети импровизатори изникнаха край масата. Това бяха слепци, които си акомпанираха на китари и подпяваха следните куплети:

С Луиза Маркос разговаря:

„От страст към тебе съм обзет!“

А тя отвръща: „Най-напред

да идем в църквата, в олтара!“

И там, където бог мълчи,

те сливат устни и очи

във вечна вярност на Амура.

А който иска да съзре

сам тази двойка, най-добре

да посети Естремадура!

Луиза дивна е! „Къде я

откри?“ — завиждат там и тук.

Но той доказва, че съпруг

съвсем достоен е за нея,

така че и другар, и враг

приветстват хубавия брак,

призван да служи на Амура…

А който иска да съзре

сам тази двойка, най-добре

да посети Естремадура!

О, как пламти в сърцето младо

любов към другото сърце!

И ето, техните овце

събрани са в единно стадо,

Те всичко — и добро, и зло,

и блян, и радост, и тегло —

делят в прослава на Амура…

А който иска да съзре

сам тази двойка, най-добре

да посети Естремадура.

Докато ние слушахме тези тъй простички, както и хората, за които са предназначени, куплети, слугите от стопанството, вече освободени от задълженията си, се скупчиха весело, за да излапат остатъците от трапезата; размесиха се с цигани и циганки, повикани да повишат още повече празничното удоволствие, и заедно с тях под дърветата на алеята образуваха оживени, живописни групички, които правеха гледката още по-красива.

Биондета непрекъснато търсеше погледа ми и насила го насочваше към онези неща, които видимо най-много й харесваха; тя сякаш ме упрекваше, че не споделям напълно цялото удоволствие, което те й доставяха.

Но угощението явно вече прекалено досади на младежите, те очакваха увеселението. Наложи се по-възрастните да проявят снизходителност. Раздигаха трапезата, подредиха бъчвите, върху които тя се крепеше, в дъното на беседката, отгоре наместиха дъските, от които бе скована, и ето че се получи панаирджийски подиум за оркестъра. Засвириха севилско фанданго[12], млади цигани с кастанети и тамбурини го изпълняваха, сватбарите се смесиха с тях, вече всички танцуваха.

Биондета сякаш поглъщаше с очи зрелището. Без да напуска мястото си, тя се опитваше да повтаря всяко видяно движение.

— Струва ми се — каза тя, — че безумно ще обикна увеселенията.

Скоро се включи в танците и повлече и мене. Отначало в движенията й се усещаше известна скованост и дори непохватност, но бързо усвои стъпките, успя да съчетае изяществото със силата, лекотата и точността. Разгорещи се, потрябва й кърпичка — ту нейната, ту моята, която й попаднеше подръка; спираше само за да изтрие потта от лицето си.

Танците никога не са били моята стихия, а и душата ми не беше толкова спокойна, че да се предам изцяло на празната забава. Отскубнах се и се усамотих в един от ъглите на беседката, като търсех там кътче, дето да седна и да размисля.

Шумен брътвеж разпръсна мислите ми и неволно привлече вниманието ми. Зад гърба си дочувах два гласа.

— Да, да — казваше единият, — той е дете на тази планета, тя скоро ще навлезе в своя дом[13]. Погледни, Зорадиля, роден е на трети май в три часа сутринта.

— Да, наистина, Лелагиса — отвърна другият глас, — тежко на децата на Сатурн! Той има Юпитер на асцендента, а Марс и Меркурий са в конжонкция и същевременно в тригон с Венера.[14] О, колко красив младеж! Какви природни дарове притежава! Какво блестящо бъдеще се откриваше пред него! Какви богатства можеше да натрупа! Но…

Знаех точно часа на раждането си и чух, че те поразително вярно го определиха. Обърнах се да огледам бъбрещите. Видях две стари циганки, които не седяха, а по-скоро клечаха. Кожата им имаше масленозеленикав цвят, очите им бяха вдлъбнати и пламтящи, устните — хлътнали, гърбавите им носове, които започваха високо от челото, достигаха до брадичката — тънки и огромни; парчета плат на бели и сини ивици обикаляха по два пъти около полулисите черепи, падаха като шалове към раменете и оттам към бедрата, така че едва прикриваха голотата им, с една дума — това бяха създания почти толкова възмутителни, колкото и смешни.

Отидох при тях. Като видях, че продължават да ме разглеждат и да си правят знаци, им казах:

— За мене ли разговаряте, госпожи?

— Значи вие ни подслушвате, господин рицарю?

— Разбира се — отговорих. — Кой ви съобщи с такава точност часа на моето раждане?

— Още много неща бихме могли да ви разкажем, щастливи младежо, но преди това трябва да позлатите дланите ни.

— Това да са ви грижите — отвърнах и веднага им дадох един дублон.

— Гледай, Зорадиля — каза по-възрастната, — гледай колко е благороден, той наистина е създаден, за да се наслаждава на всички предназначени за него съкровища. Хайде, вземи китарата и ми свири.

Тя запя:

Испания за майка сте избрали,

но Партенопа дойката ви бе.

Земята ви се кланя и ви хвали,

а само ако бяхте пожелали,

обикнало ви би това небе.

Но щастието, ужким предрешено,

могло би да си иде и от вас.

Побързайте: вземете го в ръце,

но със сила го задръжте непременно,

за да остане то във ваша власт.

Но кой ли може да се е надявал,

че на властта ви ще е подчинен?

Дали не е известен с име…

Стариците бяха в стихията си, превърнах се целият в слух. Биондета заряза танците, притича, дръпна ме за ръката, искаше насила да ме отдалечи.

— Защо ме изоставихте, Алваро? Какво правите тук?

— Слушах — отговорих й.

— Как! — възкликна тя, отвеждайки ме. — Слушате тия стари чудовища?

— Вярно е, скъпа ми Биондета, че тези създания са странни, но те знаят повече, отколкото човек може да предположи. Казаха ми…

— Сигурно — прекъсна ме тя иронично — са упражнявали занаята си, врачували са и вие сте им повярвали. Макар да сте толкова умен, вие сте лековерен като дете. Тези ли са причините, които ви пречат да се погрижите за мене?

— Напротив, мила ми Биондета, те тъкмо щяха да ми говорят за вас.

— Да ви говорят за мене! — възкликна тя живо и с известно безпокойство. — Че какво знаят те? Какво биха могли да кажат? Отсега нататък до края на вечерта ще танцувате, за да ми помогнете да забравя усамотяването ви.

Последвах я, върнах се отново в кръга, но дори не обръщах внимание какво става около мене и какво правя аз самият. Мислех само как да се отскубна, за да открия, ако е възможно, двете врачки. Най-после ми се стори, че издебнах сгоден момент; използвах го. Полетях мълниеносно към моите вещици, открих ги и ги отведох в една малка беседка край зеленчуковата градина на стопанството. Там веднага започнах да ги уговарям да разкажат без загадки, в проза, съвсем лаконично всичко интересно, каквото знаят за мене. Настоятелните ми молби ги убедиха, защото ръцете ми бяха пълни със злато. Те пламнаха от желание да говорят, тъй както аз — да ги слушам. Скоро престанах да се съмнявам, че са осведомени и за най-съкровените тайни на семейството ми, че смътно познават връзката ми с Биондета, а също — страховете и надеждите ми. Вярвах, че ще науча доста нови неща, очаквах сред тях да чуя и значителни, но моят аргус отново беше по петите ми.

Биондета не дотича, тя прилетя. Опитах се да кажа нещо.

— Никакви извинения — отсече тя, — повторното провинение е непростимо…

— О, вие ще ми го простите — казах й, — сигурен съм. Макар че ми попречихте да науча всичко докрай, и сега знам достатъчно…

— За да извършите нови щуротии. Направо съм бясна, но не тук е мястото да се караме; ако не изпитваме уважение един към друг, то поне дължим внимание на домакините. Ето че те отново сядат край трапезата, аз ще седна до вас и вече няма да допусна да ми се изплъзнете.

При новото подреждане около масата ние се случихме срещу новобрачните. Те изглеждаха оживени от удоволствията на изминалия ден: очите на Маркос блестяха, а и Луисия вече не гледаше чак толкова срамежливо, но срамът си отмъщаваше и покриваше страните й с ярка руменина. Бутилките с херес обикаляха навред и развързваха езиците: оживени от спомени за отминали удоволствия, дори старците подкачаха младите с остроумия, в които имаше повече пипер, отколкото шега. Гледах тая картина пред очите си, и още една, редом с мене — още по-жива и по-променлива.

Биондета изглеждаше обзета ту от страст, ту от досада, устните й ту се присвиваха в гордо презрение, ту разцъфваха в усмивка; тя ме дразнеше, цупеше се, щипеше ме до кръв и накрая дори леко ме настъпи. С една дума, проявяваше едновременно благоразположение, упрек, наказание, ласка; под властта на тези променливи усещания аз изпитвах необясним смут.

Младоженците изчезнаха, по едни или други причини част от гостите ги последваха. И ние станахме от масата. Някаква жена, разбрахме, че е леля на фермера, взе свещ от жълт восък и ни поведе към малка стая, не по-широка от седем метра; мебелировката се състоеше от метър и половина широк креват, маса и два стола.

— Господине и госпожо — каза нашата придружителка, — това е единствената стая, която можем да ви предложим.

Тя сложи свещта на масата и ни остави сами. Биондета наведе очи. Аз я попитах:

— Значи вие им казахте, че сме женени?

— Да — отговори тя, — не можех да излъжа. Вие ми дадохте своята дума, аз ви дадох моята. Това е най-важното. Вашите обреди са един вид мерки срещу злонамереността, но в моето сърце такава няма. А останалото не зависеше от мене. Впрочем, щом не искате да разделите предоставеното ни ложе, ще ме поставите в унизителното положение да гледам колко неудобно ще прекарате нощта. Аз имам нужда от почивка — чувствам се повече от изморена, измъчена съм до смърт от всичките преживелици.

Тя произнесе тези думи с безкрайно раздразнен тон и се просна върху кревата с нос към стената.

— О, Биондета — извиках аз, — с какво предизвиках вашето недоволство? Защо сте толкова сърдита? Как мога да изкупя вината си? Пожелайте живота ми!

— Алваро — отговори тя, без да се обръща, — идете и поискайте съвет от циганките как да върнете покоя в моето и във вашето сърце.

— Какво, нима моят разговор с тези жени е причината за вашия гняв? О, вие ще ми простите, Биондета, само ако знаехте до каква степен съветите, които те ми дадоха, съвпадат с вашите: благодарение на тях аз най-после реших да не се връщам в замъка Маравиляс. Да, решението е взето, утре ние заминаваме за Рим, за Венеция, за Париж — навсякъде, където пожелаете да живеете с мене. Там ще чакаме съгласието на моето семейство.

След тези думи Биондета се обърна, но лицето й беше сериозно и дори сурово.

— Помните ли вие коя съм аз, какво очаквах от вас, какво ви съветвах да направите? Значи така! Докато дискретно използвах просветлението, с което съм надарена, не успях да ви подтикна към нищо разумно, а сега вашето и моето поведение ще зависят от бръщолевенията на две най-опасни са вас и за мене, най-презрени изчадия. Права съм била — възкликна тя в пристъп на болка, — като винаги съм се бояла от мъжете, векове не съм се решавала да направя своя избор, но ето че сега той е направен, той е необратим. О, колко съм нещастна!…

Лицето й се обля в сълзи, които тя напразно се опитваше да скрие от погледа ми.

Раздиран от буйни страсти, аз паднах пред нея на колене.

— О, Биондета — извиках, — само ако видехте сърцето ми, бихте престанали да го разкъсвате!

— Вие не ме познавате, Алваро, и жестоко ще ме карате да страдам, преди да ме опознаете. Трябва да направя едно последно усилие, за да ви разкрия своите възможности и така да повиша уважението и доверието ви към мене; не искам да се излагам повече на унизителната и опасна участ да ви разделям с други: съветите на вашите врачки подозрително съвпадат с моите съвети и именно затова ми внушават справедливи опасения. Какво ми гарантира, че под тези маски не се крият Соберано, Бернадильо, вашите и моите неприятели? Спомнете си Венеция. Но аз ще противопоставя на хитрините им такива чудеса, каквито те не очакват от мене. Утре пристигам в Маравиляс, щом техните козни се опитват да ме отдалечат оттам, ще бъда посрещната с най-непоносимите, най-унизителните подозрения, но доня Менсия е справедлива, достойна за уважение жена, вашият брат има благородна душа — ще се предам на техния съд. Ще бъда истинско чудо на кротостта, приветливостта, подчинението и търпението, ще вървя право срещу изпитанията.

Тя замълча за миг и след това възкликна с болка:

— Достатъчно силно ли ще бъде унижението ти, нещастна силфидо?…

Опита се да продължи, но притокът на сълзи й отне дар — словото.

Какво направиха с мене тези изблици на страстта, този израз на болка, тези продиктувани от благоразумието решения, тези прояви на храброст, които ми се сториха героически! Седнах до нея; опитах се да я успокоя с ласки, отначало тя ме отблъсна, но след това вече не усещах съпротива. Въпреки всичко нямах причини да се радвам: дишането й пресекваше, очите й се притвориха, тялото се подчиняваше само на конвулсивни движения, по кожата й се разля подозрителна студенина, пулсът не се усещаше. Тя би изглеждала напълно безжизнена, ако сълзите не се стичаха все със същата сила.

О, могъщество на сълзите! То е без съмнение най-точната стрела на любовта! Съмненията, решимостта, клетвите — забравих всичко! Желаех да пресуша извора на безценната роса, плътно приближих до устните, там, дето свежестта и нежното благоухание на рози се смесваха; направих опит да се отдръпна, но две неописуемо бели, нежни и прелестни ръце се превърнаха в окови, от които не беше възможно да се освободя.

— О, мой Алваро! — възкликна Биондета. — Аз победих! Сега аз съм най-щастливото създание!

Нямах сила да приказвам, мъчеше ме необикновен смут, дори нещо повече — бях се вкаменил от срам. Тя изскочи от леглото, хвърли се в нозете ми и започна да ми събува обувките.

— Какво правите, скъпа Биондета! — извиках. — Какво правите! Защо се унижавате така?

— О, неблагодарнико — отговори тя, — прислужвах ти, когато беше мой повелител; остави ме да прислужвам на своя любовник.

Само за миг се оказах разсъблечен; тя разреса косите ми и ги прибра в мрежичка, която намери в джоба си. Силата, енергията и ловкостта й победиха жалките ми опити за съпротива. Със същата бързина Биондета приготви и своя нощен тоалет, угаси свещта, която ни осветяваше, и тук завесата се спусна.

Чух гласа й, чиято прелест е несравнима и с най-прелестната музика:

— Дарих ли на моя Алваро щастието, с което той ме възнагради? Но не, все още единствено аз съм щастлива — ще бъде и той, аз желая това, ще го даря с упоително блаженство, ще го изпълня със знания, ще го издигна на върха на почитта! Искаш ли, мое сърце, искаш ли да бъдеш повече от всички останали създания, искаш ли да предам във властта ти себе си, хората, стихиите, цялата природа?

— О, мила ми Биондета! — казах й, но наистина с известно насилие над себе си. — Ти си ми достатъчна, ти си единствено желана от сърцето ми.

— Не, не — живо възрази тя, — не бива Биондета да ти бъде достатъчна. Това не е моето име, ти ми го даде, то ме ласкаеше, носех го с удоволствие, но сега ти трябва да знаеш кой съм аз… Аз съм Дяволът, скъпи ми Алваро, аз съм Дяволът…

Тя произнесе тези думи с толкова вълшебна нежност, че напълно преряза пътя ми да отговоря така, както бих искал. Все пак, когато събрах сили да наруша мълчанието, казах:

— Спри, мила ми Биондета, или както и да се наричаш, не произнасяй това съдбовно име и не ми припомняй заблуждението, от което отдавна съм се отрекъл.

— Не, скъпи ми Алваро, ти не се заблуждаваше, но аз трябваше непременно да ти внуша, че грешиш, бедни ми човеко. Длъжна бях да те заблудя, за да те вразумя. Вашият род бяга от истината; само ако успея да ви заслепя, бих могъл да ви направя щастливи. О, стига да искаш, ти ще бъдеш много щастлив! Обещавам да изпълня желанията ти. Ти вече се убеди, че не съм толкова отвратителен и черен, колкото ме описват.

Най-накрая това дърдорене ме разстрои. Отказвах да вярвам и пияните ми чувства помагаха доброволно да се самозаблуждавам.

— Отговори ми де! — настояваше тя.

— Но какво да ви отговоря?

— Неблагодарнико, сложи ръка върху това сърце, което те боготвори — може би и в твоето ще прелее капка от тъй силните чувства, които ме изпълват. Позволи във вените ти да проникне искрица от пламъка, що изгаря моите, смекчи, ако е по силите ти, гласа си — той е създаден, за да буди любов, но ти го използваш само за да плашиш нежната ми душа; най-после, кажи ми, ако можеш, тъй нежно, както аз ти говоря: „О, мили ми Велзевул, боготворя те…“

При произнасянето на това съдбовно име, макар и назовано толкова нежно, бях обхванат от смъртен ужас; учудване, изумление смазаха душата ми, помислих дори, че тя е унищожена, но глухият глас на угризенията стенеше от дълбините на сърцето ми. В същото време чувствата ми могъщо се разбунтуваха и разумът вече не бе в състояние да ги овладее. Предаде ме беззащитен в ръцете на моя враг, който се възползва от това и с лекота ме завладя.

Не ми предостави време да се опомня, да размисля над извършената грешка, за която той беше не толкова съучастник, колкото виновник.

— Работите ни са уредени — каза той, без да променя чувствително тона, с който бях привикнал. — Ти дойде да ме потърсиш, аз те последвах, служих ти вярно, помагах ти, изпълнявах всичките ти желания. Но исках да те завладея и за да постигна това, беше необходимо ти да ми се отдадеш доброволно. Без съмнение първата ти благосклонност дължа на известна хитрина, а колкото до втората — аз вече ти бях казал кой съм и ти не можеш да се позоваваш на незнанието си. Отсега нататък нашата връзка е неразривна, Алваро, но за да укрепим здраво своя съюз, трябва по-добре да се опознаем. Тъй като аз вече почти съвършено те познавам, време е, за да бъде изгодата ни взаимна, да ти се покажа такъв, какъвто съм в действителност.

Не ми се предостави време да размисля над странната реч; някъде край ушите ми прозвуча рязко изсвирване. В миг обгръщащият ме мрак се вдигна. Целият корниз над ламперията се покри с огромни охлюви, рогата им се движеха енергично и се поклащаха, излъчваха потоци фосфоресцираща светлина, чиито блясък и въздействие нарастваха двойно от движенията и протяганията.

Тая внезапна илюминация почти ме ослепи, преместих поглед към леглото, но какво видях — о, небеса! — вместо прелестното тяло там мърдаше ужасяваща камилска глава. Тя произнесе гръмовно своето мрачно: „Che voui?“, което толкова ме изплаши в пещерата, избухна в още по-страшен кикот и изплези безкрайно дълъг език…

Скочих със затворени очи и се проснах под леглото о лице о земи. Чувствах, че сърцето ми бие със страшна сила, задушавах се, дишането ми сякаш всеки миг щеше да спре. Не мога да кажа колко време прекарах в това неописуемо състояние, докато усетих, че някой ме дърпа за ръката. Ужасът се увеличи, въпреки всичко намерих сили, отворих очи и изведнъж ярка светлина ги ослепи. Не беше от охлювите, нямаше ги вече по корнизите — слънцето грееше право в лицето ми. Някой отново ме дръпна за ръката, и още веднъж: познах Маркос.

— Е, господин рицарю — каза ми той, — в колко часа смятате да потеглите? Нямате време за губене, ако искате още днес да стигнете в Маравиляс — наближава пладне.

Нищо не отговорих. Той внимателно ме погледна.

— Как, нима сте прекарали цялата нощ облечен? Спали сте значи непробудно цели четиринадесет часа? Сигурно много ви е била нужна почивка. Госпожа съпругата ви се досети: сигурно за да не ви пречи, тя прекара нощта при една от лелите ми. Оказа се по-чевръста от вас: по нейна заповед още рано сутринта поправиха каретата ви и сега можете да тръгвате. Колкото до госпожата, няма да я намерите тук. Дадохме й едно добро муле: искаше да се възползва от утринната свежест, предвари ви, каза, че ще ви чака в първото село по пътя.

Маркос излезе. Несъзнателно разтърках очи и прекарах длан по косите си, за да открия мрежичката, в която вчера бяха прибрани… Нямаше нищо такова, косата ми бе разрошена, а плитката — заплетена както обикновено, фльонгата държеше. „Сънувам ли? — помислих си тогава. — Нима съм спал? Възможно ли е такова щастие, ами ако всичко е било сън? Видях я, докато гасеше свещта… Угаси я… Да, ето тази свещ…“

Маркос се върна.

— Ако желаете да похапнете, господин рицарю, закуската е готова. Каретата ви чака.

Станах от леглото, но едва се държах на краката си — коленете ми се подгъваха. Съгласих се да хапна малко, но не можах да преглътна нито залък. След това исках да благодаря на стопанина и да му платя дължимото, но той отказа.

— Госпожата — отговори ми — ни възнагради повече от щедро. О, господин рицарю, ние с вас имаме чудесни жени.

Не отвърнах нищо на тези думи, седнах в каретата и потеглихме.

Няма да описвам какъв смут цареше в мислите ми — дори опасността, която навярно заплашваше майка ми, едва мъждукаше сред тях. Гледах тъпо, устата ми зееше, приличах повече на кукла, отколкото на човек. Моят водач прекъсна вцепенението ми:

— Господин рицарю, трябва да потърсим госпожата в онова там село.

Нищо не му отговорих. Преминахме през някаква махала; той разпитваше пред всяка къща дали не са виждали да минава една такава и такава на вид млада дама. Отговаряха му, че тя никъде не се е спирала. Той се обръщаше, сякаш търсеше изписаната по лицето ми тревога. Ако не знаеше повече неща от мене, навярно съм щял да му изглеждам много разстроен. Излязохме извън селцето и аз започнах да се обнадеждавам, че причината за страховете ми поне за известно време се е отдалечила. „О, само да успея да пристигна, да падна в нозете на доня Менсия — мислех си, — да се озова под крилото на достопочтената си майка. Ей вие, призраци, чудовища, опълчени срещу мене, ще посмеете ли да нападнете това убежище? Там отново ще открия природосъобразните чувства и спасителните принципи, от които отстъпих — те ще ме закрилят срещу вас. Но ако причинената от моята разпътност скръб ме е лишила от ангела хранител, о, тогава ще продължа да живея единствено за да мъстя сам на себе си. Ще се погреба в манастир. Но кой ще ме избави от завладелите мозъка ми видения? Ще приема духовен сан. О, скъпи жени, трябва да се откажа от вас, защото най-трогателното в природата ви ще ми напомня, че едно дяволско изчадие си присвои всички прелести, пред които се прекланям…“

Докато бях потънал в тия размисли, каретата влезе в големия двор на замъка. Чух глас:

— Това е Алваро! Това е моят син!

Вдигнах очи и познах на балкона пред покоите й своята майка. Нищо не може да се сравни с нежността и силните чувства, които изпитах. Хвърлих се, полетях към очакващите ме обятия. Проснах се в нозете й и просълзен, с разкъсван от ридания глас, извиках:

— О, майко, майко, значи аз не съм вашият убиец? Признавате ли ме за свой син? О, майко, вие ме целувате…

Вълнението и страстният порив бяха променили дотолкова чертите на лицето ми и звука на гласа ми, че доня Менсия се обезпокои. Тя благо ме изправи, отново ме разцелува и ме накара да седна. Исках да говоря, но не ми беше възможно, хвърлих се в ръцете й и ги окъпах със сълзи, обсипах ги с най-нежни ласки.

Доня Менсия ме гледаше изумено: мислеше си, че нещо необикновено ми се е случило, дори се изплаши, че умът ми е разстроен. Безпокойство, любопитство, доброта и нежност се четяха в благосклонния й поглед, но същевременно загрижеността събра в ръцете й всичко, което можеше да потрябва на пътника, изморен от дългото и мъчително пътуване. Слугите се надпреварваха да ми прислужват: само от любезност наквасих устните си, но очите ми блуждаеха тревожно, защото никъде не откриваха брат ми.

— Госпожо — казах, — къде е дълбокоуважаваният дон Хуан?

— Той ви писа да се върнете и много ще се зарадва на вашето пристигане, но тъй като писмата са писани в Мадрид и са заминали само преди няколко дни, ние не очаквахме да ви видим толкова скоро. Назначен сте за командир на полка, който командваше вашият брат, а него кралят провъзгласи за един от наместниците си в Индия.

— О, небеса! — възкликнах. — Нима преживяният от мен ужасен сън е бил напълно лъжовен?… Не, не е възможно…

— Но за какъв сън говорите, Алваро?

— Най-дългият, най-страшният, най-ужасният, който може да се присъни някому.

Тогава надвих гордостта и срама, подробно разказах всичко, което ми се беше случило — от влизането ми под свода на Портичи до щастливия миг, когато отново можах да целуна нозете й.

Достойната жена ме изслуша с изключително внимание, търпение и доброта. Аз ясно съзнавах размера на вината си и затова тя реши, че не е необходимо да увеличава нейната тежест.

— Скъпи ми синко, тичали сте след измамни видения и те още от първия миг са ви оплели. Отсъдете сам — съобщават ви за моята болест и за гнева на по-големия ви брат. Вярвали сте, че разговаряте с Берта, но от известно време тежък недъг я е приковал към постелята. Никога не съм помисляла да изпратя двеста цехина над обичайния ви приход — бих се побояла, че така ще ви подтикна към разпуснат живот или ще ви изкуша да проявите криворазбрана щедрост. Честният благородник Пимиентос почина преди осем месеца. А сред хиляда и осемстотинте стопанства из цяла Испания, които са собственост на херцог Медина — Сидония, на мястото, което вие посочихте, няма и педя негова земя: чудесно познавам местността и сигурно това стопанство и неговите обитатели също са били ваш сън.

— Но, госпожо — отговорих, — мулетарят, който ме доведе, видя същите неща, които видях и аз. Той танцуваше на сватбата.

Майка ми заповяда, да доведат мулетаря, но той бързо бе разпрегнал каретата и си беше отишъл, без да иска заплащане. Това стремително и безследно бягство донякъде събуди подозрението на майка ми.

— Нюгес — каза тя на пажа, който минаваше през покоите й, — идете и кажете на достопочтения дон Кабракуернос[15], че моят син Алваро и аз го чакаме тук. Този човек — продължи тя — е доктор от Саламанка, той заслужи моето доверие и уважение, можете и вие да му се доверите. В самия край на съня ви има едно по-особено обстоятелство, което ме смущава, но дон Кабракуернос е по-вещ в тази материя и по-добре от мене ще изясни нещата.

Достопочтеният не ме накара да го чакам дълго. Още преди да е проговорил, той внушаваше уважение с достолепното си държане. Майка ми пожела да повторя пред него откровения разказ за безразсъдните ми постъпки и за последствията от тях. Той ме слушаше внимателно и в същото време учудено, но не ме прекъсваше. Когато свърших, размисли малко, после взе думата и каза следното:

— Дон Алваро, няма никакво съмнение, че вие сте успели да избегнете най-голямата опасност, която човек по собствена вина може да си докара до главата. Раздразнили сте лукавия и като сте извършили куп безразсъдности, сте му позволили така да се предреши, че да ви измами и погуби. Вашето приключение е крайно необичайно; не съм чел нищо подобно нито в „Демономания“ от Боден, нито в „Омагьосаният свят“ от Бекер.[16] Дължа да призная, че откакто тези велики мъже са създали своите трудове, нашият враг удивително е успял да усъвършенства настъпленията си, поучил се е от хитрините, до които нашите съвременници прибягват, за да се развращават взаимно. Той вярно и изборно копира природата, служи си с привлекателността на съблазнителните таланти и разбира се, устройва празненства, усъвършенства опияняващия език на страстите, дори до известна степен подражава на добродетелта. Сега очите ми се отвориха за много от нещата, които се случват около нас: виждам много по-опасни подземия от тези в Портичи, виждам тълпи от обладани — те дори не подозират състоянието си. Що се отнася до вас, вярвам, че ако сега и за в бъдеще вземете мъдри предпазни мерки, ще се освободите напълно от магиите. Няма съмнение, че вашият враг е отстъпил. Съблазнил ви е наистина, но не е успял да ви разврати. Честните ви намерения и угризенията на съвестта са ви предпазили, но не без поддръжката, която са ви оказали небесата. И за вас, и за него мнимата му победа и вашето поражение са били само илюзия, а искреното ви разкаяние напълно ще я разсее. Що се отнася до врага ви, той е имал само един изход — принудителното отстъпление, но с възхитителна ловкост го е прикрил и отивайки си, е оставил разума ви в смут, а сърцето — развълнувано, за да поднови отново атаките си, ако му предоставите възможност. След като успя толкова, колкото вие самият му позволихте, да ви заслепи, той беше принуден да ви се разкрие в цялата си безобразност и да ви се подчини като роб, който замисля бунт срещу господаря си. Целта му бе напълно да обърка и размъти мислите ви, затова си служеше едновременно с гротескното и страшното: редуваха се детинщината със светещите охлюви и ужасяващата поява на отвратителната глава, най-после — лъжа и истина, покой и бдение, така че смутеният ви разсъдък престана да различава нещата и вие бихте повярвали дори, че поразилото ви видение е следствие не толкова от нечистия му помисъл, колкото сън, предизвикан от болезнените видения на вашия мозък, но сред всичко това той грижливо отдели спомена за прелестното привидение, с което толкова продължително си служеше, и ще се опита отново да ви го припомни, ако му предоставите възможност. При все това не смятам, че като преграда трябва да му противопоставите манастира или духовния сан. Вие все още не сте определили окончателно своето призвание; на света са необходими именно хора с вашия жизнен опит. Послушайте ме: сключете законен съюз с особа от нежния пол, доверете се на вашата уважавана майка при избора и ако тази, чиято ръка държите, притежава небесна прелест и талант, вие никога няма да се изкушите да я сравнявате с Дявола.

[10] Саламанка — испански град, знаменит с университета си. — Б.пр. ↑

[11] Левга — стара мярка за дължина (около четири километра). — Б.пр. ↑

[12] Фанданго — андалуски танц в 6/8 такт, играе се с акомпанимент на кастанети. — Б.пр. ↑

[13] Тази планета скоро ще навлезе в своя дом (астрол.) — астролозите разделят небето на дванадесет зони (домове), всеки от които управлява специфична човешка дейност. — Б.пр. ↑

[14] Той има Юпитер на асцендента, а Марс и Меркурий са в конжонкция и същевременно в тригон с Венера — гадателките изчисляват разположението на планетите и отношението им към съдбата на Алваро. Асцендент — това е зодиакалната точка, която се изкачва на хоризонта в мига на раждането (нейното влияние ще бъде най-значително — в случая на Юпитер). Конжонкция — среща на две планети в права линия по отношение на определена земна точка. Тригон — в случая Венера е разположена между Марс и Меркурий, но не на тяхната линия, а като връх на равнобедрен триъгълник. — Б.пр. ↑

[15] Името Кабракуернос на испански език означава дословно „чупещ рогата“, т.е. който побеждава дявола. — Б.пр. ↑

[16] Жан Боден (1530 — 1596) — френски хуманист, юрист и икономист; в „Демономания“ критикува суеверията на своята епоха. Балтазар Бекер (1634 — 1698) — холандски пастор, автор на философски трактати. „Омагьосаният свят“ (1694) е книга против вярата в демоните и магьосничеството. — Б.пр. ↑

Епилог на „Влюбеният дявол“

Когато излезе първото издание на „Влюбеният дявол“, читателите отсъдиха, че развръзката е прекалено внезапна. Повечето предпочитаха капанът, в който героят попада, да бъде покрит с достатъчно цветя, за да го предпазят те от огорченията при падането. Най-после, твърдяха, че още преди последната четвърт от краткото начинание въображението е напуснало автора. Тогава суетата, която не понася и най-малкото поражение, го подбуди да отмъсти на упреците в безплодие, да оправдае своя вкус, като разкаже пред приятели целия роман такъв, какъвто е бил замислен при първия творчески порив. Алваро става жертва на своя враг и първата част от замисленото в две части произведение завършва с тази злополучна катастрофа, докато във втората се развива темата за последиците. В този вариант Алваро беше само послушно оръдие в ръцете на Дявола, последният си служеше с него, за да посее хаоса навред. Планът на втората част откриваше пред въображението широки пространства, както и богати възможности за критика, сарказъм и волности.

След този разказ мненията се разделиха: едни твърдяха, че сюжетът трябва да бъде доведен до падението на Алваро, включително, и там да се сложи точка; други — че последствията не трябва да се укриват.

В настоящото ново издание ние се помъчихме да примирим мненията на критиците. До определен момент Алваро е мамен, но без да се превръща в жертва; за да победи, врагът му е принуден да се преструва на честен и почти добродетелен, но това унищожава въздействието на избрания начин на действие и прави неговия успех непълен. Най-после с жертвата му се случва същото, което може да сполети всеки благовъзпитан мъж, съблазнен от мнимата добропорядъчност: той, разбира се, ще понесе известни загуби, но ако обстоятелствата около приключението му получат гласност, ще успее да спаси честта си.

Лесно е да се предугадят причините, поради които авторът отхвърли втората част на повестта. Дори ако тя не бе лишена от известна доза комизъм, непринуденост, пикантност, макар и насилени, все пак би внушила черни мисли, а ние не бива да ги предлагаме на нация, за която може да се каже, че ако смехът е отличителна черта на човека като животно, то при нея тази черта е най-изящно подчертана. Тя съхранява същото изящество и в своята чувствителност, но независимо дали я забавляваме, или интригуваме, трябва да пазим безгрижния й природен нрав, трябва да й спестяваме конвулсиите.

Тази малка и не особено значителна творба, която днес преиздаваме допълнена, има разумни подбуди, а източникът й е съвършено достоен, за да говорим за него с най-голямо уважение. Вдъхновена е от откъс, прочетен в безкрайно почитан от нас автор — там се говори за възможните хитрини на демона, когато реши да се харесва и да прелъстява. Опитахме се, доколкото ни е възможно, да ги обединим във вид на алегория, където принципите мерят сили със страстите: бойното поле е душата, движеща сила за действието е любопитството, алегорията се оказва двойна и читателите без усилие ще забележат това.

Няма да продължаваме с обясненията: спомняме си, че бяхме на двадесет и пет години, когато, преглеждайки пълното събрание на съчиненията на Тасо, попаднахме на том, който съдържаше само обяснения на скритите в „Освободеният Йерусалим“ алегории. Въздържахме се да го отворим. Бяхме страстно влюбени в Армида, Ермина, Клоринда[17], ако тези принцеси бяха сведени до обикновени символи, бихме загубили прекалено пленителни за нас илюзии.

Уилям Бекфорд

[17] Армида, Ермина, Клоринда — героини от „Освободеният Йерусалим“. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.